© Miloslav Stingl, 2018

Fotografie © Jiří Kolbaba, 2018

Ilustrace © Josef Paukert, 1981

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2018

ISBN epub 978-80-7565-287-4

ISBN mobi 978-80-7565-288-1

KORUNA POLYNÉSIE,KORUNA OCEÁNIE

(několik slov na úvod)

Už vícekrát jsem putoval Oceánií. Nejprve Melanésií, pak Mikronésií a potom jsem cestoval několikrát také Polynésií, prý nejkrásnější částí Země lidí. Navštívil jsem tedy Tahiti i tajemný Velikonoční ostrov, poznal jsem maorský Nový Zéland i poslední polynéské království Tongu i prvý nezávislý polynéský stát – Samou. Prošel jsem tento ráj. S očima okouzlenýma a hlavou plnou nových poznání. A teď chci své cesty tímto „posledním rájem naší planety“ završit. Korunovat. Čím ale korunovat poznání polynéského ráje – čím završit poznávání krásy? Jistě návštěvou takového místa, které i četní badatelé, lidé s hlavou střízlivou a nepodléhající mámivým představám romantiků, považují za nejkrásnější z krásných, za ráj tohoto ráje. A tento ráj ráje má v Zemi lidí prý sladké jméno Havaj.

Havaj – přesněji řečeno Havajské ostrovy – sedí, když pohlédnu na mapu, skutečně jako koruna na samém vrcholu Polynésie. Zatímco všechna ostatní polynéská souostroví leží hluboko na jih od rovníku, Havaj pluje, nádherně izolovaná, vysoko na severu, daleko nad rovníkem, až u obratníku Raka. Ano – Havaj je dominantou, severní korunou tohoto jihomořského ráje. (Za oblast takzvaných Jižních moří nebývá dnes považována celá plocha Tichého oceánu, ale jen ta jeho část ležící mezi obratníkem Raka na severní polokouli a obratníkem Kozoroha na jižní polokouli.)

Krajina ostrova Kauai.

Legenda o Havaji, krásné a vonící, je jednou z nejslavnějších, nejopakovanějších legend Jižních moří. K velké legendě pak přistupují nespočetné menší a malé havajské příběhy – například vyprávění o Havajkách, prý nejkrásnějších ženách světa, vyprávění o havajském Waikiki, prý nejkrásnější pláži světa, vyprávění o havajské hula-hule, tanci, jakému prý není rovno, i legendy o sladké havajské hudbě, o písni Aloha Oe, která vyjadřuje ducha tohoto kousku Země, neboť Havaj má slovo aloha – láska – ve své státní hymně, ve svém znaku, ve své filozofii i ve své víře.

Já jsem na tento podivuhodný archipelag přišel poznávat zejména úděl a kulturu těch, kteří toto nádherné souostroví první osídlili, první vzdělávali, kteří mu dali i jeho prvé jméno. Jsem přece etnograf a také se zajímám o historii a o archeologii. Přišel jsem tedy poznávat osudy vlastních Havajců, Polynésanů, příbuzných těm, kteří žijí na jiných ostrovech onoho „posledního ráje“ – na Tahiti, Samoi či Tonze.

Základní teze havajské legendy říká, že „Havaj je nejkrásnější zemí světa“, avšak která země je pro člověka nejkrásnější? Myslím, že jeho vlastní. Pro Eskymáka jeho sněhem pokryté pláně, pro Tuarega žhavý písek pouště. Pro Čecha jistě ten nádherný kus světa mezi Šumavou a Beskydy.

Římští oportunisté kdysi razili heslo: „Ubi bene, ibi patria.“ – „Kde je dobře, tam je vlast.“ Já bych však toto rčení obrátil. „Ibi patria, ibi bene.“ – „Kde je má vlast, tam je mi dobře. Tam je mi nejlépe.“

Poznání o vlasti jako zemi nejkrásnější je už dávného data. I hymna země, kterou já mám rád, říká o ní „zemský ráj to napohled“. Obdobně polynéští Havajci vidí „zemský ráj“ ve své ostrovní vlasti. Havajština vyjadřuje toto přesvědčení velice lakonickým a jednoznačným rčením, které nenechává místo pro jakékoli pochyby: „Hawaii no ka oi.“ – „Žádné jiné místo není jako Havaj.“ Nebo – ve volnějším překladu: „Havaji se nic nevyrovná.“ A už od časů prvé návštěvy bělochů na těchto izolovaných ostrovech opakují tuto myšlenku i Nehavajané. Mohl bych citovat mnohé z těchto oslavných výroků a ód na ráj polynéského ráje. Moje vlastní okouzlení a jeho trvalost vyjadřují však nejvěrněji slova spisovatele, kterého mám rád už od svých dětských let – Marka Twaina:

„Žádná jiná cizí země na světě nemá pro mě větší kouzlo než tato, na žádnou jinou zemi jsem nemyslel tak vytrvale a toužebně – vstávaje, lehaje – půl života – jako na tuto. Jiné věci mě opouštějí, tato nikoli. Jiné se mění, tato zůstává stále stejná. Stále cítím její balzámové vánky, její letní moře žhnoucí v plném slunci. A stále slyším údery jejího příboje. A stále vidím její ověnčené skály, její skotačivé vodopády. Její na pobřeží klímající chocholaté palmy. Její vzdálené vrcholy plující jako ostrovy nad mlhou mraků. A cítím náladu jejích lesních samot. A slyším zpěv bystřin, a v mé paměti žije vůně květin, které jsem tu vnímal před dvaceti lety!“

Tak si mnozí z nás představují Hawaii. Jako rajský ostrov s krásným mořem a krásnými obyvatelkami ozdobenými vždy květinovými věnci lei.

1. MEZI VODOU A OHNĚM

Kterou cestou se mám vydat na Havaj? Po pravdě řečeno jsem už putoval na Havajské ostrovy ze všech čtyř stran větrné růžice. Jednou ze západu – tedy z Mikronésie, podruhé z jihu, z Polynésie, od bratří Havajců, právě z těch míst, z nichž kdysi na ostrov přišli jejich první obyvatelé. Svou první z pěti cest na Havajské ostrovy jsem vykonal z východu, ze Spojených států, z té země, k níž toto prý nejkrásnější souostroví světa náleží.

Po dlouhém letu nad vodami nekonečného oceánu, velikého jako celý povrch měsíce, jsem vystoupil na havajskou zemi. Ne v Honolulu, její stolici, ale v Hilu, přístavním městě na nejvýchodnějším – a tedy Severní Americe nejbližším ze členů archipelagu – ostrově, který se sám také jmenuje Hawaii.

V havajštině znamená Hilo „Půlměsíc“. A toto jméno přesně vyjadřuje podobu tohoto města. Přiléhá skutečně jako poloviční luna ke krásné zátoce, do níž se vlévají dva toky podobných si jmen – řeky Wailuku a Wailua.

V Hilu je všude voda, mnoho vody, protože syté deště zalévají toto město skoro každou noc. Na jednom jeho okraji bijí do skal proslulé Duhové vodopády a na druhém okraji bije do pobřežní promenády, do hlavní přístavní ulice Kalanianole i parku vybíhajícího do moře a pojmenovaného po havajské královně Liliuokalani, všude, všude a všude oceán. Zdejší velkolepý, hrozný oceán, tak nelogicky, tak nepravdivě nazývaný Tichý.

Tady, hned od své prvé havajské hodiny, jsem si uvědomil, že tyto ostrovy jsou darem oceánu. Z jeho vod kdysi vystoupily, jeho vodami však mohou být jednou znovu pohlceny.

Nejprve ale otázka. Jakže tedy skutečně – ne podle slov havajské mytologie, která si zodpovídá tuto otázku zcela po svém, ale podle zjištění geologie – vznikl tento přenádherný archipelag?

Někdy – snad před pětadvaceti milióny let – začalo v hlubinách oceánu (kolem Havajských ostrovů je hluboký průměrně 3 000 – 6 000 metrů) hořet. Z pukliny ve dně moře tu začala vystupovat v mnoha místech žhavá láva. Postupně se otevřely pod hladinou zřejmě desítky takových podmořských vulkánů a výlevů lávy, ve směru od severozápadu k jihovýchodu v délce mnoha a mnoha set kilometrů. Tehdy zřejmě musely spolu oheň a voda svést vpravdě titánský zápas. Na každý čtvereční centimetr dna tu tlačí oceán váhou jistě pěti centů. A přece musel oheň tu váhu překonat a vylít do zdejších chladivých, zcela tmavých vod zářivé zárodky budoucích Havajských ostrovů. Milióny miliónů tun žhavé lávy, která se tu v tichu a temnu, jakoby v hlubinách kosmu, postupně vršila, až vytvořila obrovské podmořské hrady, které – spojeny v podmořský hřeben – dokázaly postupně na řadě míst vystoupit až nad hladinu Pacifiku.

Ty ze sopečných ostrovů, které začaly růst nejdříve – ony severozápadní – jsou nad hladinou rozlohou velice malé. Naproti tomu v jihovýchodní části onoho dva a půl tisíce kilometrů dlouhého havajského řetězu vytvořil oheň osm – rozlohou přece jen větších a později obyvatelných – ostrovů. A těchto osm tvoří pak společně „vlastní“ Havajské ostrovy. Na ně připadá totiž více než 99 % veškerého území archipelagu. A na nich žije (přesně řečeno na sedmi z nich – ostrov Kahoolawe je totiž neobydlený a v minulosti několikrát sloužil za cíl zkušebnímu leteckému bombardování amerického námořního letectva) plných 100 % obyvatel souostroví. A nevelké, takzvané „severozápadní“ ostrovy havajského řetězu (nejvýchodnější z nich je Nihoa, nejzápadnější pak Kure) jsou lidmi zcela neobývané. Jsou také vlastně zcela nepřístupné. A tak pod jménem Havajské ostrovy rozumíme dnes jenom oněch osm základních členů archipelagu.

Credit: Library of Congress, Geography and Map Division.

Poněvadž mořská hladina kolísá, v některých geologických obdobích byla výše, jindy níže, byly Havajské ostrovy nejméně čtyřikrát znovu oceánem zaplaveny. A naopak, při poklesu hladiny Tichého oceánu se například Maui, Lanai a Molokai spojily v jediný velký ostrov. A některá populární místa Havaje, která dnes leží na pobřeží oceánu – například nyní už mrtvý vulkán Diamantová hlava, zvedající se nad hlavním městem Havajského souostroví Honolulu, vrchol, jenž je symbolem těchto ostrovů, ležel tehdy – poněvadž voda opět ustoupila – uprostřed pevné země.

Polynésan při předvádění tradičních řemesel.

Z osmi vlastních Havajských ostrovů jsou geologicky nejstarší ty, které leží na západě (malý Niihau a ostrov Kauai). Po nich – věkem i polohou – následuje dnes „hlavní“ člen souostroví Oahu, pak Molokai, kterému někdy Havajci říkají Přátelský ostrov, Lanai (Ananasový ostrov), Maui (ostrov Údolí), potom onen nevelký, bombami zničený ostrov Kahoolawe a za ním, za úžinou Alenuihaha pluje v moři poslední, nejvýchodnější z příslušníků havajské rodiny a mezi jejími členy „úplný jinoch“ – „jen“ půl miliónu let mladý, takzvaný Velký ostrov čili ostrov Hawaii.

Na Velkém ostrově dokonce ještě ani neskončil čas vulkanického tvoření. Krátery vulkánů často i dnes do bělava rozpaluje sopečný dech. A z těchto kráterů se ještě i dnes na povrch Hawaiie lijí celé miliardy tun žhavé lávy.

Ostrov Hawaii je však už nyní – ačkoliv stále ještě roste – největším členem souostroví. Svou rozlohou dokonce větší než všechny ostatní ostrovy dohromady. Proto se mu zde neříká vlastním jménem, ale bývá označován jako Velký ostrov.

Velký havajský ostrov, prožívající dosud věk svého zrození (činná sopka Kilauea mu stále dodává na nových akrech země), je na druhé straně stále mořem okrajován. Stojím v Hilu na příbřežní Kamehamehově ulici. A mám tuto pravdu o účasti vody a ohně při tvoření i ničení Havajských ostrovů stále před očima. Pohlédnu dozadu a vidím – jakoby hned za branami města – mohutné vulkány, nejvyšší v Pacifiku. Nad jedním z nich pluje právě sopečný dým. Pohlédnu před sebe – vidím a slyším příboj oceánu. Jaká vzrušující hudba, jaký nádherný obraz. Nádherný? Těžko říci. Podmořské sopky jsou totiž dodnes živé. A – jako dříve – život dávají i berou.

Ona smrtící podoba oceánu má v Hilu jméno tsunami. To jméno přišlo na Havaj z Japonska; smrt však přichází na Havaj ze všech konců oceánu, když se někde v Pacifiku opět rozbouří pod hladinou ukrytá sopka nebo dno oceánu rozechvěje podmořské zemětřesení. Posuv mořského dna vytvoří vlnový vzruch, který obrovskou rychlostí letí pod hladinou Tichého oceánu. A v tom je vlastně smrt nejproradnější: Přichází nebo alespoň přicházela nepozorovaně. Tsunami běží pod povrchem oceánu, a to rychlostí odpovídající rychlosti tryskových letadel. Pacifikem neletí masa vody těžká milión tun, ale jen vlnový vzruch, jen podnět, který zvedne oceán až těsně před břehy ostrovů. Pak náhle – v příbřežní mělčině – postaví tsunami z pacifických vod někdy až čtyřicet metrů vysoký vodní val, který zničí všechno, co na pobřeží nalezne, bezpečněji než atomová puma. Doslova ve vteřině jsou města roztrhána, domy smeteny z povrchu zemského, zámořské lodi rozdrceny jako krabičky zápalek.

Nešťastnou shodou okolností jsou Havajské ostrovy, ležící takřka ve středu Tichého oceánu, a zejména právě toto Hilo a jeho znamenitá zátoka s přístavem, pravidelným cílem těchto pacifických vln smrti.

Snad nejstrašnější tsunami zasáhlo souostroví v roce 1868. V poválečných letech udeřilo tsunami na oblast Hila třikrát. Prvá vlna přišla od Aleutských ostrovů, druhá přiletěla nedlouho před mým prvým příjezdem na Havajské ostrovy – rychlostí 750 kilometrů v hodině od pobřeží Chile, poslední v roce 2010, a naštěstí si nevyžádala žádné oběti.

Ptal jsem se, jak tato havajská mořská smrt vyhlíží. A Hilští vyprávěli. Po pravdě řečeno jsem se jim trochu divil, že je zkušenosti s tsunami přicházejícím z Aleut neodradily od sledování příchodu další mořetřesné vlny. Aleutskou tsunami pocítilo Hilo více než intenzívně. Tsunami zdvihlo vlnu na okraji města do výše osmnácti metrů (to je do výše mnohapatrového domu), pak uhodilo na Hilo plnou silou, mnohé zničilo a usmrtilo 83 obyvatel a tři sta dalších těžce poranilo.

V roce 1960 však mořetřesná vlna k Hilu přišla znovu – až z druhé polokoule, od břehů jihoamerického Chile. A Hilané opět – ačkoliv byli včas varováni automatickými plovoucími „vlnovými“ stanicemi – místo aby prchali do bezpečných svahů nad městem, přicházejí sem, nad pobřežní třídu svého Hila, aby odtud pohlédli tsunami do tváře z co nejmenší vzdálenosti. A tsunami je skutečně nezklamalo: Opět přiletěla z oceánu vlna vysoká jako mnohapatrový dům. Nezastavila se však u kraje pobřežní třídy a – vzala si zvědavce s sebou! Bylo to neuvěřitelné bláznovství. Ačkoliv rádio na základě zpráv automatických plovoucích „protivlnových stanic“ Hilany varovalo a vyzývalo k útěku už několik hodin před příchodem tsunami, vrhli se mu přesto doslova do náruče.

Dvě stě osmdesát dva přihlížejících bylo tsunami těžce raněno, šedesát dva dalších diváků zmizelo v oceánu. Nikdo už je nikdy nespatřil. Pouze jedna zvědavá paní se do Hila přece jen vrátila. Jmenuje se paní Ito.

Paní Ito strhl druhý náraz tsunami na dvoře jejího domu. Vlna dům rozmačkala. Dveře – i s jejich majitelkou – si potom tsunami vzalo s sebou zpátky do nekonečných prostor oceánu. Statečná paní Ito se však držela svého neobvyklého plavidla po řadu hodin. A potom ji – daleko od břehu, když už tsunami odeznělo – objevil na hladině Pacifiku pátrací člun. Své dveře však paní Ito musela ponechat napospas oceánu.

A stejně zničilo v Hilu tsunami i většinu domů na Kamehamehově třídě, odneslo také desítky zaparkovaných automobilů, zlomilo stovky kokosových palem, potopilo lodě v hilském přístavu. Zničilo také onen krásný přímořský hilský park, nesoucí jméno havajské královny Liliuokalani.

Celkové škody, které Hilo utrpělo při tomto jediném tsunami, byly pak vyčísleny na částku padesát miliónů dolarů. „Škody“ na lidských životech však nevyčíslí nikdo. Jeden Hilan byl uchopen onou první vlnou, která město zasáhla. Šťastnou náhodou zůstal doslova sedět na jejím bílém vysokém hřbetu a letěl na tom bílém podivném polštáři nad Kamehamehovou ulicí. Pod ním se zatím bortily domy, lámaly sloupy elektrického vedení, umírali lidé. On však jenom řval. Jen stále strašlivě řval. A když ho potom tsunami shodilo a samo se vrátilo do vod modrého oceánu, postrádal zázrakem zachráněný muž jen jediné – svůj hlas.

Socha Kamehamehy l. na nábřeží města Hilo.

Nevím, zdali se mu od těch časů vrátil. Hilo ale – to vidím sám – žije znovu jako dříve. Bezstarostně a snad i šťastně. Přestože více než kterékoliv jiné místo na Havaji žije mezi dvěma živly, mocnými a nepoddajnými, které toto souostroví zrodily a které je dodnes zároveň stavějí i pochovávají.

Opojný večer.

2. V ŘÍŠI MOCNÉ PELE

Hilo. Město lunárního jména i lunárního půdorysu nebylo tedy pro mě jen branou k zemi Havajců, ale bylo samo natolik zajímavé, že jsem se v něm – a rád – na delší čas usadil, abych právě odtud podnikal výpravy po východní polovině Velkého ostrova.

Až doposud jsem z Hila hleděl hlavně na oceán, krásný a smrtonosný. Teď však se už musím otočit. Neboť chci nyní putovat obráceným směrem. Toužím jít tam, kde se na horizontu zdvíhají mrtvé i živé vulkány tohoto ostrova, sopky Mauna Kea, Mauna Loa, Kilauea. Do země, která je od nepaměti domovem i říší mocné Pele, snad nejpodivuhodnější z havajských bohyň, milované i obávané, vždy však na těchto ostrovech hluboce uctívané. A poněvadž Pele vládne sopečnému ohni a vulkanické činnosti, jež tyto ostrovy zdvíhala kdysi z vod oceánu, jež je stavěla a dosud staví, bude jistě správné, když moje první cesta na Havajských ostrovech bude patřit právě Pele, když bude směřovat do její říše ozdobené lávou a sopečnými fontánami.

Království Pele je říší sopek. Mnohé Havajské ostrovy (například Kauai) postavila sopka jediná. Jiné – například onen hlavní havajský ostrov Oahu – stavěly sopky dvě – Koolau a Waianea. Na stavbě Velkého ostrova se však podílelo pět zdejších vulkánů – Kohala, Hualalai, Kilauea, Mauna Kea a Mauna Loa.

Nejstarší ze sopek Velkého ostrova je nesporně dávno mrtvá Kohala. Vysoká Mauna Kea, kterou v poslední době kryl – v Oceánii tak nepředstavitelný – ledovec, soptila naposledy před zhruba patnácti tisíci lety. Na západě ostrova rozložený vulkán Hualalai uvedla Pele do činnosti naposledy na počátku devatenáctého století. Živým ohništěm sopečného království bohyně Pele je dnes vysoký vulkán Mauna Loa a zejména nižší, ale vysoce aktivní Kilauea, v nitru jejíhož kráteru – v ohňovém kotli Halemaumau – se prý dokonce Pele usadila.

Dříve než se začnu seznamovat se zemí bohyně Pele, s krátery a fumarolami, s lávovými poli a kolonádami ohořelých stromů její říše, musím se seznámit s ní – s obyvatelkou tohoto Halemaumau. Havajci o ní mnoho vědí, umějí mnoho o Pele vyprávět. I když bohyně ohně je vlastně – stejně jako já – na tomto ostrově cizinkou. Narodila se prý – tak vyprávějí – ve vzdálené zemi zvané Kapakuela. Otcem božské Pele byl Kanehoalani, její matkou Kahinalii. V Kapakuele žila Pele až do příchodu potopy. (I havajská mytologie hovoří totiž o potopě.) Poněvadž se však oheň s vodou nesnášejí a potopa se do mateřské země Pele ještě dvakrát znovu vrátila, rozhodla se bohyně zemi Kapakuelu opustit a odstěhovat se na Havajské ostrovy.

Pele pak kráčela archipelagem stejným směrem, jakým – jak potvrzují zjištění vulkanologů – tu postupovala i sopečná činnost. Za svůj příbytek si totiž bohyně volila hluboké otvory v zemi, které i sama vytvářela, ale jen takové, v nichž planul sopečný oheň. Nejprve se Pele usadila na nejzápadnějším havajském ostrově Niihau. Potom si našla domov v nitru hory na ostrově Kauai, kopce, který se dodnes jmenuje Puuopele – „kopec Pele“.

Puuopele se zdvíhá nedaleko od břehů Kauai. A tak není divu, že jednoho dne vnikla do jeho žhavých útrob mořská voda a sopečný oheň v nich uhasila. Pele proto musela vandrovat dál. Přestěhovala se na ostrov Oahu do sopky Diamantová hlava. Ale i tady je blízko oceán. A tak se nepříjemná zkušenost opakovala znovu. Z Oahu odešla Pele na Molokai, pak na Lanai, potom přesídlila do obrovitého kráteru sopky Haleakala na ostrově Maui, a když i ta jednoho dne začala vychládat, odešla bohyně sopečného ohně na Velký ostrov.

Křesťanský kostel.

Z pěti sopek Hawaiie si zvolila Pele za svůj nový příbytek nikoli nejvyšší, ale tu nejaktivnější sopku – Kilaueu. V jejím kráteru Halemaumau skutečně do ruda zářily stopy žhavé lávy, kdykoliv jsem pohlédl do jeho úděsných útrob. Stejně tomu však prý bylo – a bude – po všechny časy. A tak také po všechny časy, pokud paměť sahá, přicházeli právě sem, ke kráteru Halemaumau, havajští věřící a kněží klanět se Pele a obětovat jí. Do žhavého nitra Halemaumau vrhali Havajci jako obětiny pečené maso nebo plody papájí.

Na okraji Halemaumau stály také chrámy zasvěcené Pele, v nichž sídlili kněží a kněžky, kteří sloužili jejímu kultu. A tady – v okolí Halemaumau – se odehrávaly i nespočetné příběhy, které havajská mytologie zaznamenala. Třeba příběh o sličném náčelníkovi Kahawalim, jenž se vypravil na svahy sopek Velkého ostrova sáňkovat (tedy sáňkovat na trávě. Polynéští Havajci si totiž vytvořili zvláštní sáně ze dřeva chlebovníku, které dokázaly jezdit po trávě. Říkalo se jim heeholua).

Na trávou pokrytém svahu jedné ze zdejších hor náhle před Kahawalim vystoupila ze země neznámá žena rudých vlasů. Pozdravila náčelníka, popravdě mu řekla, že se jí líbí, a hned – bez jakéhokoliv otálení – ho vyzvala, aby se s ní miloval. Náčelník Kahawali, věrný své ženě a netušící, kdo to před ním vlastně stojí, odmítl! A tehdy se božská Pele rozhněvala. Její oči se proměnily ve žhavé uhlíky, její rudovlasá hlava v planoucí oheň a tam, kde odmítnutá nápadnice stála, se otevřela země a z ní začal vytékat – proud lávy! A lávy vytékalo – jak z onoho pohádkového „Hrnečku, vař“ – čím dále tím více.

Kahawali ihned pochopil, že ho zhrzená Pele chce zahubit. A tak nemeškal ani vteřinu, usedl znovu na své chlebovníkové saně a ujížděl, jak nejrychleji dokázal. Dojel až ke své chýši. Vyzval svou ženu, kterou měl tak rád a které chtěl být věrný, aby přisedla, že láva se už blíží. Manželka ale věděla, že ohni božské Pele nelze uniknout. A tak odevzdaně čekala na chvíli, kdy láva zalije i jejich chýši.

Kahawali se však nechtěl vzdát tak lehce. Znovu usedl na své chlebovníkové saně a dojel na nich až ke břehu oceánu. Stačil – doslova v poslední chvíli – ještě skočit do svého člunu a vtom už se láva se zlobným rachotem začala lít do oceánu. Rozhněvaná Pele za ním poslala ještě pár sopečných balvanů. Ty však statečného náčelníka nezasáhly. A tak – poprvé v havajských legendách – smrtelný člověk dokázal uniknout vášním i hněvu mocné paní sopek.

V historických časech, a to je – aspoň pro mne – jedna z nejdramatičtějších epizod novodobých havajských dějin, se takto proti Pele postavila nová odpůrkyně – dokonce žena. Vznešená Kapiolani, manželka náčelníka Naiha z jedné z osad Velkého ostrova, vesnice Kaawaloa.

Manželka Naiha byla jednou z prvých Havajek vysokého rodu, která oddaně přijala křesťanství. A poněvadž na zdejším ostrově sopek nebyl snad žádný jiný z těch mnoha polynéských bohů uctíván pokorněji než mocná bohyně vulkánů, přála si Kapiolani podat ostrovu svědectví, že její nový bůh, bůh bílých misionářů, má větší sílu a moc než pohanská vládkyně ohně.

Pobřeží ostrova Kauai.

Údolí Hanalei s políčky tara.

Vydala se tedy sama ke kráteru Halemaumau, v němž prý božská Pele sídlí. A tady veřejně, doslova demonstrativně, porušila mnohá tabu (čili po havajsku kapu), mnohé zákazy, které polynéským Havajcům jejich víra ukládala. A porušila dokonce i zákaz v tomto místě nejpřísnější: pojedla na okraji Halemaumau plnou dlaň havajských borůvek ohelo, které podle tradice byly výlučně potravou rudovlasé královny sopek! Nakonec Kapiolani vrhla do kráteru Halemaumau několik kamenů. Drzeji se – podle představ Havajců – vládkyni sopek rouhat ani nemohla. A právě v této chvíli přistoupila k ženě náčelníka z Kaawaloa kněžka jedné ze svatyní zasvěcených kultu Pele, které stály v těchto místech, aby varovala náčelníkovu ženu. Varovala ji zvláštním způsobem: Předložila jí dopis, který prý Pele svým věřícím napsala vlastní rukou! Dopis, v němž prý je vyzývá, aby zachovali její kult, jinak… jinak že… Však každý ví, jak se umí rudovlasá vládkyně sopek mstít.

Kapiolani neustoupila. A odpověděla: „Hle, také já mám dopis. Dopis od svého pravého boha.“ A ukázala kněžce bohyně v kůži vázanou bibli. A potom ještě řekla: „Nikoliv rudovlasá paní, ale Jehova je mým bohem. Jestliže mě teď Pele zahubí za porušení tabu, jestliže mě potrestá za všechno moje rouhání, bojte se jí. Jestliže mě však Jehova před hněvem Pele ochrání, pak on je silnější. Pak jenom Jehovovi služte, jeho uctívejte, jemu se klaňte. A vzdejte se havajských bohů. Neboť oni jsou prázdní, oni jsou bezmocní…“

Kněžka strnula. Co všechno bude následovat po svatokrádežném činu, po rouhačských řečech Kapiolani? Avšak vulkány nevybuchly, oheň se neotevřel. A Kapiolani? Ta ve svém zápase s paní sopek slavně zvítězila. A její dramatické vystoupení tehdy skutečně přispělo k celkovému vítězství víry bílých mužů nad vírou polynéských Havajců.

Podivuhodný čin náčelníkovy ženy byl tehdy chválen a obdivován i daleko za hranicemi Havajských ostrovů. Ve vzdálené Anglii opěvoval Kapiolani lord Tennyson. Další Angličan – lord Byron, bratr známého básníka Byrona – dal dokonce pořídit nákres kráteru, v němž prý Pele sídlí, a vyznačil v něm místo, na němž Kapiolani zahrála svůj neuvěřitelný výstup.

Od oněch dnů už uplynul dlouhý čas, který znovu změnil pohled na tyto dávné děje. A já – ač jsem také „bílý muž“ – si dnes, po tolika cestách Polynésií, po tolika návštěvách Havaje, už vůbec nemyslím, že náboženství bílých lidí přinášelo Havajcům jen a jen štěstí a blahobyt.

Výřečná Kapiolani už dávno zemřela. Pele však na Havaji hovoří dodnes. Ano, i dnes, kdy kráčím její říší. Zas jako před tisíci roky tu mnohé žhne, vře a bublá. A stále – tak jako před věky – v kráterech zdejších sopek duní hlasy, jež přicházejí snad z nejhlubších útrob země.

Ne – já už dnes nevzpomínám na Kapiolani. Znovu však myslím na rudovlasou Pele a na rčení, které jsem na Havaji slyšel a které také vešlo do havajských legend. Zní takto: „Aloha ino oe eia. Iho nei Paha oe e maka ai, ke ai manei Pele!“ „Slitování s tebou, člověče, poněvadž tvoje smrt je možná na dosah. Všeničící Pele přichází!“ Ano, znovu zas hledím na vulkány Velkého ostrova. A všeničící rudovlasá Pele je mi tak blízko. Je skutečně přímo na dosah.

Miloslav Stingl při jedné ze svých návštěv v oblasti činných vulkánů.

3. UPROSTŘED VULKÁNŮ

Kapiolani je mrtvá. A také ona kněžka, která Pele sloužila, je dávno mrtvá. Ale sopky mocné vládkyně jsou i dnes tuze živé. Z těchto pěti vulkánů, které stavěly Velký ostrov, soptí pravidelně dva: Mauna Loa a Kilauea.

Hledím z Hila na první z nich – Mauna Lou – zdvíhající se na obzoru nad městem do výše více než čtyř tisíc metrů. Na prvý pohled Mauna Loa nepůsobí nijak dramaticky. Nepřipomíná ony ostré hroty vulkánů, jaké znám třeba z Chile, nepřipomíná ani výrazné vrcholy evropských hor – například z pohlednic populární Matterhorn. Sklon jejího svahu je mírný. Většinou jen čtyři až šest stupňů a na žádném místě nepřesahuje dvanáct stupňů. A přece je tento nenápadný gigant skutečným gigantem. (I jeho havajské jméno to říká. V havajštině znamená Mauna Loa Velikou horu nebo – přesněji – Dlouhou horu.)

Mauna Loa dosahuje výšky 4 168 metrů nad mořskou hladinou. Ano – nad mořskou hladinou. Poněvadž ale Mauna Loa vyrůstá ze dna oceánu, v těchto místech hlubokého zhruba 5 000 metrů, lze celkovou výšku Mauna Loy – od jejích základů po její plochý vrchol – určit na více než 9 000 metrů! Mauna Loa je tedy zřejmě vyšší než nejvyšší hora světa – Mount Everest.

Sopka Mauna Loa z cesty na Mauna Keu.

Havajský gigant je však nejen nejvyšší, ale i největší, nejrozměrnější horou. Je vybudován z neuvěřitelného množství lávy (čtyřiceti dvou miliónů krychlových metrů), vyvřelé při stovkách, tisících sopečných výbuchů; Mauna Loa je například tak velká jako sto známých japonských Fudžijam dohromady!

Snažím se představit si to: Sto sopek, sto Fudžijam vedle sebe, na sobě, sto Fudžijam v jedné! To je Mauna Loa. A není divu. Vždyť každá její erupce vynese na povrch obrovské množství lávy. Například výbuch z roku 1950 vytlačil na povrch Velkého ostrova devět set miliónů tun lávy. Z těchto vrstev, často jen jeden či dva metry vysokých, je Mauna Loa poskládána. Připomíná mi piškotový dort, na nějž jsou neúnavným šíleným cukrářem přilepovány stále nové a nové vrstvy. Na vrcholu Dlouhé hory se rozložil oválný kráter, přesněji řečeno kaldera, kterou vytvořil zřícený vrchol Mauna Loy. Vrcholová kaldera sopky je značně velká. Měří na délku více než pět tisíc metrů, na šířku zhruba tři tisíce metrů a je přibližně dvě stě metrů hluboká. Havajci nazývají toto vysoko položené srdce Mauna Loy jménem Mohuaweoweo.

Na jižním i severním okraji Mohuaweoweo vyrostly dva menší kruhové „krátery“ – Lua Hou (česky Nová jáma) a Lua Hohonu (česky Hluboká jáma). V těchto místech, na samém vrcholu, někdy začínají erupce Mauna Loy. Jiné otevírají povrch boků vulkánu. Na sopce se zpravidla otevře řada puklin, skutečný řetěz, jímž se začne vylévat láva. Ta pak vytvoří širokou – jak tu přiléhavě, výstižně říkají – ohňovou oponu, tvořenou desítkami lávových fontán.

Ohňová opona havajských sopek zpravidla během jediného dne zas uhasne a všechna láva začne prýštit jen z neširokého hlavního výstupu. Zato se stále zvětšuje výška lávové fontány – dosahuje často i několika set metrů – až se náhle vydá na pochod. Například při proslulé erupci roku 1950 došlo k prvému otevření oné pukliny v povrchu sopky v 9 hodin 1. června. Nad Mauna Loou se pak vytvořil obrovitý oblak vulkanického plynu, podobný atomovým hřibům. V 10.15 se postupně otevřely další pukliny na svazích Mauna Loy. A láva začala stékat dvěma mocnými proudy po svazích Dlouhé hory do nížin ostrova a k moři.

První – západní proud – putoval Velkým ostrovem rychlostí jedenáct kilometrů v hodině. Už za pouhých sto dvacet minut dosáhl hlavní silnice obepínající ostrov, zničil její značně dlouhý úsek, dále jedno menší město a příští den v 1.02 v noci vstoupil do oceánu. Tady se peklo rozbouřilo s novou silou. Voda se začala vařit, nad hladinou se zdvíhaly obrovité oblaky páry a dýmu dosahující až šestikilometrové výše. Na povrch oceánu vyplavaly tisíce uvařených ryb. Postupně se pak slily do údolí další proudy lávy, přidávaly rozložité Mauna Loe další a další krychlové metry a zároveň ničily pole i stavení obyvatel Velkého ostrova. Poněvadž však tep havajských vulkánů sleduje už desítky let perfektní vulkanologická observatoř, obešel se i tento výbuch obrovité sopky bez lidských obětí.

K havajským vulkánům jsem se vypravil z Hila, které jim z velkých center ostrova leží nejblíže. A protože zatím žiji zde v Hilu, zajímalo mě, kterak se chová Mauna Loa k tomuto městu. S mocným sousedem nejsou prý – říkali mi tu – opravdu žádné žerty. Mauna Loa je totiž nejen jedním z největších, ale v posledních stoletích bezesporu zcela jistě jedním z nejaktivnějších vulkánů světa. Vybuchuje průměrně jednou za tři a půl roku. A mnohé z těchto výbuchů Hilo bezprostředně ohrožovaly.

Už během příprav na svou první havajskou výpravu jsem nalezl vzpomínku na rok 1832, kdy se jedna z havajských náčelnic Alii Nui Hoelani vypravila k vulkánům prosit božskou Pele, aby ochránila Hilo před Mauna Loou. Tehdy si dala tato živá sopka říci. Za několik desítek let se však láva vyvřelá z Mauna Loy blížila širokým proudem k Hilu znovu. A v roce 1881 se dokonce lávový proud zastavil jen pouhého půldruhého kilometru od vlastního centra města. V roce 1935 muselo pak do boje proti „všeničící“ Pele být použito tehdy nejmodernější zbraně americké armády! Na proudy lávy, které tentokráte ohrožovaly Hilo z bezprostřední blízkosti, svrhovaly bombardéry typu Keystone dvě stě dvacet pět kilogramů těžké pumy. A to v místech, v nichž byla naděje, že bombardováním bude možné změnit směr lávového toku.

O několik let později se dala americká armáda znovu stejným způsobem do zápasu s lávou útočící na Hilo. Onoho roku 1942 hrozilo nebezpečí dokonce dvojí: Mauna Loa začala soptit jen pouhých několik měsíců poté, co na hlavní havajské město Honolulu – na jeho válečný přístav Pearl Harbor – zaútočili Japonci. Už takto oslabené, téměř bezbranné souostroví teď ohrožoval útok mocné sopky. Lávové proudy blížící se k Hilu v šíři osmi set metrů hrozily zničit i hlavní silnici ostrova, velmi důležitou pro obranu Havaje. Zdálo se dokonce, že sopečné výlevy zničí také akvadukty zásobující Hilo pitnou vodou.

Lávové prsty bohyně Pele působily tehdy na Havajce navíc jako strašlivá psychologická zbraň: Tam, kde procházel lávový proud džunglí, nesla se nad ní mocná oblaka dýmu. Láva zároveň spalovala vegetaci. Při tomto procesu se vyvíjel metan, který s rachotem vybuchoval. Vše se ale dělo až za hranicemi města. A není tedy divu, že někteří obyvatelé Hila – po zkušenostech z Pearl Harboru – považovali tyto výbuchy a dým za svědectví postupu japonského výsadku na Velkém ostrově. Nakonec se i lávový proud z roku 1942 podařilo zastavit. A zprávy o japonské invazi, podnícené tentokráte výbuchem havajské sopky, se ukázaly jako nepravdivé. Jedním ze zvědavců, kteří přišli do Hila, aby se odtud vypravili k havajským sopkám, jsem byl i já. Na tomto krásném souostroví jsem navštívil celou řadu mrtvých i živých vulkánů. I ten – mimo Velký ostrov vůbec největší – 3 055 metrů vysokou Haleakalu na ostrově Maui.

Park vulkánů na Velkém ostrově.

Tady – na ostrově Hawaii – chci však nejdříve navštívit vlastní příbytek Pele – nesmírně živou sopku Kilaueu. Ještě před svou schůzkou s rudovlasou bohyní bych však rád vystoupil na dvě nejvyšší hory nejen na Havaji, ale v celé Polynésii – vulkány slavných a zároveň i havajsky sladce znělých jmen – na proslulé sopky Mauna Keu a Mauna Lou.

Jistě nejdramatičtější pohled, jaký se mi během mých cest na Havaji naskytl: Rudé fontány erupce jedné ze sopek Velkého ostrova prosvěcují noční tmu.

4. NA MAUNA KEU A MAUNA LOU

Chystám se do svahů dvou nejslavnějších sopek Polynésie – Mauna Key a Mauna Loy. Nejslavnějších, zároveň ale také největších. Obě jsou totiž více než čtyři tisíce metrů vysoké.

Na cestu do tropické Oceánie jsem si s sebou nevzal žádné vysloveně teplé oblečení ani základní horolezecké vybavení nezbytné pro takový výstup, zejména pro pobyt v některých vysokohorských částech tohoto sopečného vnitrozemí Velkého ostrova. Přesto se chci pokusit proniknout tak vysoko na svahy obou hor, jak jen to půjde.

V Hilu jsem si tedy vypůjčil alespoň horolezecké boty, kožené rukavice a důkladně jsem si proti horskému slunci natřel obličej opalovacím krémem. Pak jsem se dal zavézt po silnici číslo 20, které Havajci přiléhavě říkají Cesta sedel nebo Cesta průsmyků, do sedla ležícího mezi dvěma proslulými sopečnými korunami Velkého ostrova. Na jedné straně dosud stále aktivní Mauna Loa, na straně druhé už mrtvá, ale vyšší Mauna Kea. Nejprve, poněvadž náš landrover má náhon na všechna čtyři kola, vyjíždíme ke kempu Pohakuloa na svazích Mauna Key.

Kdybych nevěděl, co mě zde bude očekávat, nevěřil bych svým očím: Před několika hodinami jsem procházel tropickými zahradami Hila a tady, všude nad Pohakuloaou, svítí zářivě bílý sníh. Sem přicházejí sportovci z celého souostroví, aby se oddávali rozkoši v Tichomoří zcela unikátní – lyžování. Pohakuloa má však ještě jednu zajímavost: v tomto chladném horském místě byla zřízena ornitologická stanice, která pečuje o husy nene. Tento šedobílý pták s černou hlavou je totiž „státním ptákem“, symbolem Havajského souostroví. Jinak se tu daří také havajským kachnám koloa a jiným ptákům.

Jedeme dále. Motor těžce dýchá v řídkém horském vzduchu, přesto po nedlouhé době zastavujeme znovu, až za rozcestím Huumula, ve výšce už 3 000 metrů na místě zvaném Kilohana. Odtud je snad nejkrásnější rozhled po Velkém ostrově. Nedaleko od nás leží tábor dřevorubců Hale Pokahu. A přímo proti mně, zdánlivě tak blízko, se zdvíhá plochý vrchol obávané Mauna Loy. Je tu opravdu překrásně. A je to zvláštní pocit stát sám, či skoro sám, a hledět tváří v tvář nejvyššímu vulkánu Oceánie. A zde – na svazích Mauna Key – vnímat sníh. První sníh, který v jižních mořích vidím. A dýchat řídký, ostrý horský vzduch. Být daleko ode všeho a přitom mít celý ostrov doslova na dosah ruky. Vybavují se mi slova často na Havaji citovaná. Slova člověka, který na nejvyšší horu Polynésie vystoupil z bělochů vůbec první – botanika Davida Douglase. Když se – v lednu 1834 – z vrcholu Mauna Key vrátil, napsal v dopise své přítelkyni historická slova: „Jeden den strávený uprostřed těchto vulkánů stojí za celý rok obyčejného života, madame.“ A možná že měl pravdu.

Po pravdě řečeno se Mauna Kea svému prvolezci nijak dobře neodvděčila. Jen několik měsíců poté, co vystoupil na její vrchol poprvé, bylo botanikovo tělo nalezeno v díře, vlastně v nastražené pasti na svazích hory. V pasti ležel slavný badatel spolu s mrtvým býkem. Jak se tu ti dva vlastně sešli? Nikdo přesně nevěděl. Vzniklo však podezření, že botanik nespadl do jámy vlastní vinou, ale z cizí, zlé vůle. A že divoký býk neměl s Douglasovou smrtí nic společného. Badatelovi přátelé proto odřízli zvířeti hlavu a odnesli ji do hlavního města souostroví Honolulu ke kriminalistickému posouzení. To však nic neobjasnilo. A pak byl do Honolulu převezen i mrtvý David Douglas. Byl pochován na hřbitově havajského Svatého Víta – katedrály Kawaihao. Tam jsem jeho náhrobní kámen – dnes umístěný v předsálí vlastního chrámu – spatřil i já.

Botanik, tragicky zemřelý na svahu hory, kterou poprvé zlezl, vešel do historie souostroví i jinak. Popsal několik desítek – do té doby v botanice neznámých – druhů havajských kapradin. Také známá Douglasova jedle dostala jméno právě po něm. (Douglas objevil ještě něco – proslulé kalifornské zlato. V kořenech smrčků, které poslal z Kalifornie do Londýna k dalšímu zkoumání, se třpytily maličké střípky drahého kovu. Moudří botanici jim tehdy nevěnovali pozornost. O dvacet let později však tento Douglasem poprvé spatřený kalifornský žlutý ďábel vyvolal největší zlatou horečku v dějinách Ameriky.)

Tady – ve výšce 3 000 metrů – jsem svou cestu po svazích Mauna Key skončil. Dále k vrcholu vyhaslé sopky už nepůjdu. Povolení ke vstupu do této oblasti vystavuje správa Havajského národního parku jen ve výjimečných případech. Navíc se při cestě k vrcholu zdvíhá největší havajská hvězdárna, náležející americké organizaci pro výzkum kosmického prostoru – známé NASA. Pro pozorování nebeských těles se totiž klima Mauna Key, prosté všech vodních výparů a mlh, výborně hodí.

V jiné oblasti na svazích Mauna Key jsou lyžařské vleky. Sníh tu na Havaji (a v tomto místě bych měl připojit dva vykřičníky) leží od prosince až do konce dubna. Jedna ze sjezdovek nese jméno bohyně Pele a je dlouhá pět kilometrů!

Ještě výše, nad hvězdárnou a nad lyžařskými vleky, vládne příroda. Vytvořila tu – ve výšce čtyř tisíc metrů – nevelké, pět metrů hluboké horské „pleso“ Walau. Nedaleko jeho břehů, v jeskyni Keanakakoi, lámali polynéští Havajci kámen na své kyje a sekery.

K horskému jezeru se už nevypravím. Musím se vrátit. Z vyhlídky Kilohana zpátky přes sedla nad silnicí číslo 20 a potom po „dvacítce“ zpět do Hila. Odtud se chci příští den vydat na slavnou Mauna Lou.

Vysoko do svahů Mauna Loy vede z Hila přímá cesta. Říká se jí Stainbeck Highway. Vede však – světe, div se – do vězení, nebo – přesněji řečeno – přes vězení Kulani. Vězení velice zvláštní, které místo aby bylo chráněno vysokými hradbami, zve k návštěvě turisty a zajímavosti věznice dokonce inzeruje v tisku. Výchovný ústav Kulani si navíc zřídil dílnu pro výrobu suvenýrů, v níž trestanci ze dřeva stromových přesliček vyřezávají a návštěvníkům kartouzy prodávají prý dosti věrné kopie tradičních havajských dřevořezeb.

Po zdejší Mauna Loa Strip Scenic Road jsem putoval tentokrát pěšky. (I když po ní lze cestovat i silným terénním vozem.) Ale nelitoval jsem námahy. Dvanáct kilometrů dlouhý obtížný výstup, na jehož konci stála – ve výši 3 300 metrů – horská chata Puu Ulaula, mi totiž dovolil pohlédnout pěkně zblízka na povrch lávou tvarované a také lávou barvené slavné havajské sopky.

Observatoř na vrcholu sopky Mauna Kea.

Později – v oblasti Kilauey – budu hledět na živou lávu, na ohnivé pole té žhavé vroucí hmoty a dokonce – budu-li mít štěstí – i na sopečné výbuchy. Zde, v třítisícové výšce na svazích Mauna Loy, však vidím, jak láva vypadá poté, co už ztratí svůj tisícistupňový pekelný žár. Tady pozoruji výsledky minulých erupcí. Všude kolem nekonečná lávová pole. A já je sleduji s překvapením. Ne – nejsem na sopkách poprvé. Stoupal jsem na jejich živé i mrtvé vrcholy v Africe i Jižní Americe. V nedaleké Itálii i na dalekých Karibských ostrovech. A na jedné z nich – na Soufrière na antilském ostrově Guadeloupu – jsem mohl dokonce přijít o život. Ale teprve výstup na nejvyšší činnou sopku Oceánie, teprve tento namáhavý pochod po svazích Mauna Loy mi odkrývá, co jsem dosud nevěděl: vždycky jsem si totiž myslel, že láva je prostě „černá“. To však – alespoň zde na Havaji – vůbec není pravda. Je vidět i lávu stříbřitě šedou. A lávové pole tam na obzoru má čokoládově hnědou barvu. Jinde je láva skoro načervenalá. Takové je tedy barevné spektrum díla mocné Pele. To je její vulkanická duha. Od černé přes stříbrnou po sytě rudé tóny.

Procházím těmito lávovými poli a zdá se mi, že kráčím po Měsíci. Láva tu ztuhla do nejfantastičtějších podob a tvarů. Ano – připadám si zde skutečně jak na Měsíci. A jistě nejen já. I první lidé, kteří na luně přistáli, šlapali předtím při svých simulovaných kosmických pochodech právě těmito lávovými poli.

Brzy bude večer. Lávová duha tmavne. Vrací se ke své původní barvě. Krajina se mění v černobílý film. Černé pole lávy a na obzoru bílý, sněhem pokrytý vrchol Mauna Key. Je čas jít spát. Strávit noc v horském táboře. A ráno se vydat na další cestu. Cestu z mrtvých lávových polí Mauna Loy k živé pulsující lávě Kilauey. Cestu od této černé a bílé k rudému ohni, ve kterém sídlí Pele.

Autor knihy pozorující kráter.

5. POHLED DO ĎÁBLOVA CHŘTÁNU

Další den šlapu zas – a na lávových polích sopky unaví nejen výstup, ale i sestup – zpátky těch osm dlouhých mil od Puu Ulaula k okraji kráteru Kilauey. Chci teď několik dní prožít přímo na samém okraji příbytku mocné Pele. Před několika desítkami let zde byla vybudována ubytovna – dnes upravená na moderní příbytek pro turisty. Jmenuje se Volcano House.

Volcano House žije doslova přímo na sopce a vytápí jej teplo Kilauey. Vodu jeho vodovodu i jeho parní lázně ohřívá oheň Pele. Opravdu zvláštní dům! Vlastně nikdy v životě jsem zatím nebydlel – a už nikdy asi bydlet nebudu – přímo na sopce. Ano, Volcano House je skutečně zvláštní hotel. Možná i strašidelný. Stačí totiž vyhlédnout z jeho oken – a hledím přímo do kráteru Kilauey a jejího ohňového srdce Halemaumau.

Tento v celém světě ojedinělý hotel, v němž se teď na pár dní usadím, je však pro mne cennou základnou pro všechny cesty, které chci podniknout po povrchu této sopky. I když se na první pohled zdá, že se Kilauea zdvíhá v samém sousedství impozantní Mauna Loy, má ve skutečnosti vlastní vulkanický systém. Třebaže je vysoká „pouhých“ 1 247 metrů, není žádným trpaslíkem. Také ona vyrůstá ze dna oceánu do výše nejméně 6 000 metrů.

Kilauea je sopkou superlativů. Četl jsem o ní: „nejčinnější sopka světa“, „nejvyšší lávové fontány…“ a bůhví kolik dalších „nej“ ještě Kilaueu zdobí. Mě však příliš nezajímají superlativy. Vzrušovala mě spíše možnost pohlédnout na „každodenní život sopky“ z tak bezprostřední blízkosti a po řadu dní za sebou. Při mé poslední cestě – na začátku sedmdesátých let – mě pak Kilauea odměnila za trvalý zájem, který jsem o ni projevil, mimořádným způsobem. Umožnila mi, abych zhlédl jedno z jejích slavných představení, když tento nejaktivnější vulkán Pacifiku začal opět bouřit a předvedl pak celému světu všechny nuance pekelného divadla, jemuž se v knihách říká „sopečný výbuch“.

Prvý den svého putování jsem věnoval cestě kolem srdce viditelné části Kilauey, kolem jejího hlavního kráteru. Je to trasa dlouhá přibližně osmnáct kilometrů. Lze ji dokonce absolvovat i autem. Pro pohodlí amerických návštěvníků, kterých je zde přirozeně nejvíce, byla vybudována kolem kráteru silnice, z níž mohou líní turisté hledět do Ďáblova chřtánu Kilauey ve všem pohodlí, přímo z okének svých klimatizovaných buicků. Proto se někdy Kilauee anglicky přezdívá „Drive-in-Volcano“. Podobně jako se říká oněm otevřeným kinům, do nichž lze zajet vozem a přímo z jeho sedadel pozorovat představení.

Na nejvyšším místě nad strmými stěnami kráteru přicházím ke Kilauea Overlook – Kilauejské vyhlídce. Tady leží přede mnou velký kráter i se svým ohnivým srdcem Halemaumau jako na dlani.

V sousedství Kilauea Overlook vybudoval v roce 1912 tehdy nejlepší znalec této sopky – profesor Thomas A. Jagger – takzvanou Havajskou sopečnou observatoř, náležející původně Massachusetts Institute of Technology.

Do sousedství vulkanologické stanice na Kilauea Overlook jsem se později vypravil ještě jednou. Chtěl jsem se totiž podívat, jak vyhlíží zrudlé srdce kráteru Halemaumau v noci. A byl to krásný pohled. Tisíce drobných rudých hvězd v černém hávu tropické noci. Přirovnávat je ovšem velmi těžké. Jeden z prvých spisovatelů, který takto hleděl na vroucí kotel Halemaumau, byl Mark Twain – tehdy jedenatřicetiletý korespondent kalifornských novin Sacramento Union. Tomu se zdálo, že žhnoucí kotel Halemaumau připomíná obrovitou světelnou mapu celé železniční sítě amerického státu Massachusetts.

Od kráteru Kilauey přicházím k okraji druhého kráteru, kráteru takzvané Malé Kilauey – havajsky Kilauea Iki. Právě její výbuchy, ke kterým došlo v těchto místech v letech 1959 až 1960, vytvořily zvláštní pomník činnosti havajských vulkánů – monument, kterým chci teď projít. Anglicky se mu velice přiléhavě říká Devastation Trail – Cesta zničení. Truchlivé stromořadí, jímž lidé procházejí tiše, jako by kráčeli zbořenou katedrálou, vede až k jehlancovitému Puu Puai, mladičkému tufovému vrcholu, který navršily nedávné výbuchy Malé Kilauey.

Chodník po okraji Velké a Malé Kilauey a také silnice, zvaná Crater Rim Drive, končí u zvláštní jeskyně, připomínající spíše tunel podzemní dráhy. Jmenuje se Thurston Lava Tube.

Thurston Lava Tube – stejně jako jiné podobné tunelovité prostory na Velkém ostrově – vytvořila zdejší vulkanická činnost. Zatímco proud už vyvřelé lávy vychládal a tuhl, nižší, dosud tekuté vrstvy odtékaly dále a nechávaly za sebou četné tunely podobné dlouhým rourám naftovodu. Thurstonův tunel, obklopený hustým hájem překrásných stromových přesliček, je jistě na Velkém ostrově nejznámější. Já jsem však už před několika dny prolézal (opravdu jen prolézal, poněvadž někde má sotva tři čtvrtě metru výšky) jinou takovou „podzemní rourou“, kterou proudy lávy vytvořily v samé blízkosti města Hila. Také hilský tunel obklopují přesličky. Podle jejich jména byl pokřtěn na jeskyni Kaumana – přesněji jeskyně Kaumana, poněvadž takové dlouhé tunely jsou na okraji Hila vlastně dva. Prvým lze – máte-li dobrou lampu – projít v délce více než 100 metrů. Druhý je ovšem mnohem nebezpečnější. Naproti tomu Thurstonova jeskyně v oblasti Malé Kilauey je vybavena relativním komfortem. Má dokonce i elektrické osvětlení.

Od Thurston Lava Tube – nejvýchodnějšího bodu chodníku, vedoucího po okraji kráteru Velké a Malé Kilauey – se pak vracím znovu k Volcano House, abych odtud druhý den podnikl výpravu „přímo do pekla“ – abych šel po stezce, kterou i seriózní řeč vědeckých materiálů označuje za „nejnebezpečnější“ a také „i nejzvláštnější“ procházku světa. (World’s Weiderst Walk.)

Nejnebezpečnější a nejzvláštnější procházka světa končí totiž přímo na dně kráteru. Zhruba u budovy správy Havajského národního parku sestupuje tento chodník na spálené, zvrásněné dno kaldery. 2 500 akrů velkým kolem vede pak tento pekelný chodníček až k okraji vlastního Ďáblova chřtánu – ohnivého hrnce Halemaumau, který je domovem božské Pele.

Park vulkánů na Velkém ostrově.

Halemaumau, rozložený v jihozápadní části kaldery Kilauey, měří v průměru asi tisíc metrů. Pokud paměť sahá, bylo Halemaumau nejvlastnějším srdcem vulkanické aktivity této ohňové země a po mnoho desítek let jediným skutečným ohňovým jezerem světa. Celý jeho kráter byl – často takřka po samý okraj – naplněn živou, žhavou lávou. V roce 1924 si však nitro Kilauey vzalo překvapivě lávu z tohoto vroucího hrnce zpátky. Čas od času se ale rudá „živá“ láva do Halemaumau znovu vylévá. Havajské „Ohňové jezero“ – v době své existence nesporně jeden z divů světa – se však v roce 1924 vrátilo tam, kde je doma, pod tenkou skořápku naší planety. Žhavá láva ovšem z Kilauey vystupovala i po roce 1924. A nebylo jí nijak málo. (Průměrně Kilauea vychrlí na Velký ostrov padesát miliónů krychlových metrů lávy ročně.) Tolik, kolik by stačilo na vytvoření pásu širokého a vysokého jeden metr, který by obepjal celou zeměkouli.

Výlevy lávy, výlevy vzteku božské Pele patří k nejdramatičtějším scénám na světě, jaké znám. Jen při výbuchu Malé Kilauey v listopadu 1959 vznikla hořící fontána lávy vysoká nejdříve dvě stě, tři sta, potom čtyři sta, a nakonec celých šest set metrů. Ohňová věž – dvakrát vyšší než věž pana Eiffela!

I já jsem spatřil na tomto sopečném ostrově podobné hrůzné divadlo. Za ním jsem však musel putovat dál od Volcano House, po cestě vedoucí asi patnáct kilometrů podél takzvané Východní pukliny (Kilauea má dvě takové velké vulkanické pukliny). Po povrchu výbuchy zraňovaného těla sopky jsem došel až do oblasti kráteru Mauna Ulu (havajsky Rostoucí hora).

Mauna Ulu je skutečně – pokud vím – nejvyšší nově zrozenou horou v celé Oceánii. Není to však jen „hora“. Po dobu téměř tří let byla Mauna Ulu – a to zcela nedávno – jevištěm nejbouřlivější vulkanické činnosti. V jejím kráteru jsem spatřil divadlo, které by samo o sobě stálo za cestu do srdce Pacifiku.

Právě tady se Ďáblův chřtán přede mnou doširoka otevřel. Z kráteru Mauna Ulu vystřelovala Kilauea před mýma očima obrovité chuchvalce rudé lávy. Do krvava rozpálené, rozpuštěné zárodky zítřejších skal vyletovaly do výšky, jako by to byly dětské balónky a ne metráky a tuny těžkého materiálu. Žhavá láva vytvářela dokonce jakési dómy a planoucí rudé kopule, jež připomínaly kopule u barokních chrámů. Zdvíhala se do výše v podobě úzkých červených fontán. Znám karlovarské Vřídlo. A tyto fontány Mauna Ulu připomínaly právě Vřídlo světoznámých lázní. Místo vroucí vody však chrlily zpěněný a roztavený budoucí kámen.

Stál jsem tu hodiny a hodiny, znovu a znovu jsem se ke kráteru Mauna Ulu vracel, nedýchal jsem a nemluvil, nic jiného jsem neslyšel a nic jiného nevnímal.

Jako bych byl svědkem nejstarších dní naší planety. Jako bych z bezprostřední blízkosti pozoroval erupce Slunce. Tady – v těch dlouhých plamenných jazycích – se rodí kosmos. Stvoření tu teprve začíná. A já už jsem u toho. Bože, já jsem u toho.

Díky Pele a díky, světe, za tenhle oheň, oheň stvoření.

Mrtvé zbytky stromů zadušených sopečnými výbuchy na Cestě zničení (Devastation Trail), vedoucí od Kilauea Iki k tufovému jehlanu Puu Puai.

6. LÁVA UPROSTŘED OSTROVA, OSTROV UPROSTŘED LÁVY

Po rudé fantazii hořícího kráteru Mauna Ulu, po nebetyčných fontánách a červených kopulích, co vůbec ještě mohu v sopečném světě na Velkém ostrově uvidět?

Balím si věci a skoro všechno, co nutně potřebuji, posílám zpět do Hila, jenom s tím absolutně nezbytným jdu ještě jednou po povrchu Kilauey. Zpočátku kráčím stejným směrem jako při cestě k rudé Mauna Ulu, po takzvané Chain of Craters Road. Tato cesta prochází totiž v délce více než deseti kilometrů podél řady menších kráterů vytvořených v dávnějších dobách jednotlivými erupcemi Kilauey.

Krátery mají nejrůznější jména. A jeden z nich se i oficiálně nazývá Devils Throat – Ďáblův chřtán. Ten leží přibližně asi uprostřed tohoto sopečného řetězu. Cesta kráterů však začíná už v samém sousedství Malé Kilauey kráterem Puhimau, za ním následuje Kokonalau, pak Hilaka, Pauahi, Aloi, nad nímž se zdvíhá „struskový jehlan“ Puu Huluhulu, dále na jihovýchod leží Alealea a potom – na samém konci – největší z nich: kráter Makaopuhi.

U Makaopuhi se loučím s krátery. A půjdu teď dál, blíž k oceánu, cestou, kterou ke břehům Pacifiku putují černé lávové potoky, kdykoliv je bohyně Pele pošle na povrch ostrova. Chtěl bych být svědkem toho, jak se na černé vulkanické zemi rodí život. Ne ještě život lidí, ptáků, ryb či třeba hmyzu. Zatím jen život mechů, bylin, květin a prvých stromů.

Být u zrození prvé havajské rostliny samozřejmě nemohu. Mohu však poznat alespoň podobu havajské přírody, jakou měla předtím, než do ní zasáhl prvý člověk. I tyto zvláštní rezervace původní vegetace, rostlinného krytu Havajských ostrovů, vytvořila – ironií osudu – ona jinak všeničící bohyně Pele, sopečná činnost zdejších vulkánů.

Mezi proudy vyvřelé lávy se zachovala jednotlivá, často nad okolní terén mírně vyvýšená souostroví. Havajci taková šťastná místa, kterým se po celá staletí na svazích sopek vyhýbala láva, označují jako „oázy“ nebo „ostrovy“ – v havajštině „kipuka“.

Nejkrásnější a největší ze zelených havajských oáz v černé lávové poušti, skutečnou rajskou zahradou zdejších ostrovů, je Kipuka Puaulu. Také tato oáza oválného obrysu vznikla na rozlehlé terénní vyvýšenině, na niž se láva nedokázala vyšplhat.

Oázou Kipuka Puaulu vede značený chodník. Jdu po něm a připadám si jak v arše Noemově. Na nevelké ploše sta akrů roste více než čtyřicet druhů stromů a stovky nejrůznějších rostlin. Rostou tu keře, byliny, květiny a mechy, z nichž některé prý se vyskytují jen na tomto jediném ostrově, plujícím v černém sopečném moři. Ptáci tu štěbetají, květiny kvetou, kapradiny šumí v horském větru. (Kipuka Puaulu leží ve výšce 1 220 metrů nad mořem.)

Nikdo přesně neví, jak dlouho už Kipuka Puaulu odolává lávovým příbojům. Nejméně prý však 2 000 roků. Tak starý už je snad nejmocnější gigant Kipuka Puaulu – čtyřramenný koa. Strom koa je králem havajských lesů. Havajci z jeho dřeva zhotovovali své – až třicet metrů dlouhé – vahadlové čluny. Z koa však domorodci vyráběli ještě i další prostředek určený k pohybu po vlnách – proslulé surf-boards, desky, na nichž sjíždějí po vysokých vlnách příboje. Tento „surfing“ převzali od obyvatel polynéských ostrovů – spolu s tvarem jejich dřev – sportovci na celém světě.

Vedle stromu koa vládnou havajským lesům ještě stromy železného dřeva ohia. Dlouhé stromořadí těchto ohia jsem už v Havajském národním parku jednou viděl. Na Cestě zničení. Všechny tamější stromy ohia se však při jedné z posledních erupcí Kilauey změnily v tragické skelety a teď tu stojí jako pomník ničící síly havajského Šivy – bohyně Pele.

Také ohia sloužila v havajské mořeplavbě. Z jejího skutečně jako ocel tvrdého dřeva tmavě rudé barvy si Havajci vyráběli zejména pádla. Ohia dorůstají na Havaji často až do výšky třiceti metrů. Polynéští Havajci považovali právě tyto velikány za „otce ostatních stromů“.

Park vulkánů na Velkém ostrově.

Vedle otce stromů ohia a vedle mocných koa náležejí k podobě původního havajského lesa četné stromové přesličky, zejména hapau, dosahující až desetimetrové výšky, a dále i vzácné stromy holei s překrásnými dekorativními listy.

V Kipuka Puaulu roste také „ti“, rostlina, kterou od Polynésanů převzali už i zahradníci. Ti, stejně dekorativní jako strom holei, byla Havajcům i velice užitečná. Jejími listy zakrývali Polynésané střechy svých chýší, vařené listy pojídali a z cukru kořenů této rostliny vyráběli lehkou domácí kořalku. Civilizovaní běloši však i v této oblasti přinesli na ostrov pokrok. Naučili Polynésany dělat z ti truňk vskutku civilizované kvality. (Tato strašlivá havajská „ohnivá voda“ se na ostrovech nazývá okolehan.)

Půvabná ti, dnes jedna z ozdob Kipuka Puaulu, však – tak jako mnohé jiné stromy či květy Havaje – nepatří k původnímu rostlinstvu ostrovů. Na archipelag ji přinesli až jejich první obyvatelé – Polynésané. A podobně přinesli na souostroví ze své původní jihomořské vlasti řadu dalších plodin a stromů, které dnes již náležejí k obrazu Havajských ostrovů. Vzpomenu jen na ty nejznámější. Yamy, taro, banány, stromy kukui, jejichž ořech dával Havajcům olej na svícení, ale i velice účelné projímadlo, dále cukrová třtina a dokonce i chlebovník a kokosovník. Žádný jiný strom pro mě dřív nebyl výraznějším symbolem „nejkrásnějších ostrovů světa“ než kokosová palma. Přitom i palmu sem zanesl až prvý přistěhovalec, Polynésan přišlý z jihu. Před příchodem člověka na Havajské ostrovy rostla na celém souostroví jen jedna jediná palma – loulu (Pritchardia).

Celkem importovali polynéští přistěhovalci na svých dlouhých lodích na souostroví dvacet pět různých rostlin. (Přinesli na archipelag, kde do té doby vůbec nežili suchozemští savci, i prvého psa, vepře a dokonce i prvou krysu.)

Bohatá vegetace, kterou vidím v Kipuka Puaulu všude kolem sebe, je přirozeně výsledkem dlouhého, tisíce a tisíce let trvajícího vývoje. Když sopečná činnost zdvihla Velký ostrov i jiné havajské ostrovy z vod oceánu, byly tyto země zcela bez života. Později – po velice dlouhé době – vítr, mořští ptáci a často i vody oceánu zanesli na Havaj prvá semena, která se dokázala ujmout i na této mořem a ohněm stvořené zemi. A tak tu vzešla prvá jednoduchá rostlina, rozevřel se prvý prostý květ, výš ke slunci se začal šplhat prvý strom. V novém prostředí a působením dlouhého vývoje se však tyto rostliny začaly čím dále tím více odlišovat od svých předků v původní vlasti. Tento vývoj vedl postupně až k vytvoření nových rostlinných druhů na Havajských ostrovech. K těm pak přibyly – dlouho před příchodem prvých bělochů – i ty, které na svých dlouhých lodích přivezli s sebou první obyvatelé archipelagu. Ti ale obohatili flóru Havaje jen asi o tři procenta jejích rostlin, zbylých devadesát sedm procent se na izolovaných tichomořských ostrovech vytvořilo bez jakéhokoli zásahu člověka. Nejnovější přehled havajské vegetace zjistil, že před příchodem prvého bělocha existovalo na Havajských ostrovech celkem 1 381 různých druhů rostlin. Zhruba čtyři pětiny z nich pocházely z jiných částí Oceánie nebo při březích Tichého oceánu ležících zemí Asie, zbylá necelá pětina pak pocházela z Ameriky.

Běloši obohatili rostlinstvo Havaje o některé další druhy, počínaje např. dnes jednou z nejdůležitějších vývozních položek Havaje – ananasem (přinesli však také na souostroví různé okrasné stromy, keře a květiny – například žakarandy či voňavé fradžipánie). Mnoho jiných rostlin však zcela či takřka vyhubili – například proslulý santal, jehož dřevo bylo káceno pro vývoz v takovém množství, že nakonec tento vzácný strom z Havaje zcela zmizel.

Běloši vlastně jen dokončili to, co začali na ostrovech už první Polynésané. Velice podstatným způsobem změnili rostlinný kryt Havaje. Tyto zvláštní ostrovy uprostřed lávy, ostrovy uprostřed ostrova, jsou posledními rezervacemi připomínajícími poměry, které panovaly v havajské přírodě předtím, než do ní vkročil první člověk. A tak moje návštěva v Kipuka Puaulu není jen botanickou vycházkou laického zájemce. Je něčím víc. Je kouzelnou cestou rajskou zahradou Havaje, zahradou, kterou sázel a vzdělával jenom čas, příroda a její nenapodobitelný talent.

Na pobřeží země Puna, tam kde se černá láva havajských sopek setkává s modrými vlnami oceánu.

7. V HAVAJSKÝCH POMPEJÍCH

Lávové potoky, jež pro oči budoucích návštěvníků šetřily rezervace původní havajské vegetace – půvabné kipuky, stékaly ze svahu Kilauey níže ke břehům moře, aby pak vstupovaly (zejména na jižní, přesněji jihovýchodní straně Velkého ostrova) do vln oceánu. A já teď chci opravdu jít cestou, kterou proudívá láva, kdykoli ji Kilauea či některé její vedlejší krátery začnou plivat na povrch Hawaiie.

Tato cesta začíná u Makaopuhi – poslední „otevřené rány“ z oněch mnoha navlečených na Chain of Craters Road. Od Makaopuhi mohu sestoupit k moři několika různými, značně dlouhými stezkami. Všechny vedou do rozlehlé oblasti, které se říká Puna. Oblasti, v níž zvlášť výrazně cítím to, co jsem si uvědomil už na začátku svého putování Velkým ostrovem a pak tam – v oáze Kipuka Puaulu. Totiž to, jak tady vulkanická činnost země havajské vegetaci život zároveň odnímá i dává.

Do oblasti Puna lze vstoupit různými branami. Mně se Puna otevřela skutečně královským místem – Kalapanou na samém břehu oceánu. Právě tohle je území, kde se vlny lávy snoubí s vlnami Pacifiku nejčastěji.

Střetání a zápasy dvou základních havajských živlů vytvořily v Kalapaně cosi, co nikde jinde nemohu uvidět: několik krásných přímořských pláží z vulkanického písku černého jako noc. A nad těmito plážemi – nad Kalapanou a sousední pláží Kaimu – se zdvíhají háje kokosovníků jak vystřižené z romantických pohlednic jihomořské přírody. Modro-černo-zelený obraz je tak krásný, až je neskutečný. Na pláže v Kalapaně a Kaimu se lidé ani nechodí koupat. Je tu velice nebezpečný příboj. Sem přicházejí spíše milovníci krásy. Hledět, dívat se a nedýchat.

Státní park Lava Trees.

Jinak ovšem v Kalapaně láva vytvořila i různé zajímavé útvary. Například jakousi „jeskyni pro zločince“. Ti, kdož se do tohoto lávového tunelu – podobného Thurston Lava Tube, jímž jsem procházel na vrcholu Kilauey – v dřívějších časech uchýlili, byli tabu, i kdyby byli spáchali sebehorší zločin. A pokud v lávovém tunelu setrvávali, nehrozilo jim žádné nebezpečí.

Nedaleko od „jeskyně pro zločince“ postavila příroda pro ženy havajských králů, kterým zdejší divoké moře nedovolovalo osvěžení v oceánu, přírodní vodní nádrž, v níž se – zcela nahé – vznešené Polynésanky koupávaly. Dnes jsem tu už – žel – královny nepotkal. V jejich panovnické lázni teď skotačí havajské studentky. Navíc v plavkách!

Lázeň královen, jeskyně pro zločince, černé pláže v Kaimu a Kalapaně – to všechno jsou jen předsíně havajských Pompejí v Puně. Na několika místech láva neušetřila zdejší obce tragického osudu, který kdysi chystala i Hilu. Nejprve vstupuji na území, kde kdysi kvetlo městečko pěstitelů papájí – Pahoa. Do oblasti Pahoy poslala Kilauea lávu už při své erupci v roce 1950. Osudným se však městečku stala až erupce roku pětapadesátého. Tehdy soptila Kilauea osmdesát osm dnů. Její láva zničila v Puně řadu plantáží cukrové třtiny, háje papájí a nakonec kompletně zalila i Pahou. Její obyvatelé stačili naštěstí své domy opustit. Když však Kilauea začas umlkla, vrátili se domorodci do blízkého sousedství původní osady a vybudovali si tu Novou Pahou.

Podobný obraz života i smrti vidím v nedaleké přímořské obci Pohoiki: Na jedné straně zcela mrtvá černá pole, vytvořená výbuchy Kilauey, a vedle nich, na starších vrstvách lávy, zkypřené častými těžkými dešti, nádherné plantáže papájí.

Že z lávy může v Puně vybujet nejbohatší porost, to dosvědčuje pohled na nedaleký kopec Kapoho Cone, výrazný kužel vytvořený jedním ze sopečných výbuchů. Kapoho Cone kryje ten nejbujnější tropický porost, jaký si jen mohu představit. A na doplnění pěkné podívané se leskne v nitru zříceného kužele rozlehlé jezero, jehož hladina odráží sytou zeleň divokého porostu.

V sousedství jiného sopečného kužele, vytvořeného další erupcí, má opět slovo druhá podoba věčného pólu a antipólu tvoření a ničení. V Lava Tree State Park vidím neuvěřitelné sloupořadí nedávným lávovým příbojem zahynulých stromů, které však – na rozdíl od stromů stojících na Cestě zničení na vrcholu Kilauey – nemají podobu ohořelých kostlivců. Výbuch je po celém těle pokryl lávou, vtiskl jim fantastické a strašidelné tváře – asi tak, jako když v evropských horách napadlý sníh zcela zdeformuje původní podobu smrčků. Lidé z Puny těmto lávou zalitým stromům říkají „Zkamenělí Havajci“. Spíše bych však zkameněl já sám, když vidím, kolik podob hrůzy dokáže zlobná Pele svým obětem vtisknout.

Akaka Falls, ostrov Hawaii.

Nejprve nahlížím do polozbořených stěn krámku místního obchodníka pana Nakamury. Nejvíc se mně však v těchto havajských Pompejích líbil kapožský maják, který také přežil krutý výbuch. Láva tehdy rozšířila Velký ostrov o mnoho nových hektarů, a tak maják, který dřív stál na pobřeží moře, se dnes zdvíhá daleko od břehů. Dneska ho omývají jen mrtvé vlny černé lávy. Protože ho však sopečný příboj ušetřil, říkají mu domorodci navzdory jeho nešťastnému osudu anglicky Happy Ligthouse – Šťastný maják.

Kousek dál od Šťastného majáku jsem nalezl další šťastné robinsony v černém moři Kapoha. Šestnáct náhrobních kamenů, jež lávový příboj také obešel a které jsou – spolu se Šťastným majákem – jediným živým svědectvím o zahubených havajských Pompejích.

Na kapožských náhrobních kamenech, jimž byl dopřán tak zvláštní osud, vidím desítky květinových věnců – lei. Všechny jsou uvity z orchidejí, nejkrásnějších květin, jaké jsou – ironií osudu – nejvzácnějším darem černé vulkanické půdy. Starší sopečná země totiž na Havaji rodí nejkvalitnější orchideje. Oblast Puny a území kolem města Hila se prý nejlépe na celém světě hodí k doslova průmyslové výrobě těchto nádherných květů.

Ano – v Nové Pahoe, v Pohoiki, nejvíce ale v předměstích samotného Hila nalézám teď něco, co jsem nikdy předtím neviděl – plantáže orchidejí. Sázených a sklízených často doslova jako obilí či slunečnice – z rozsáhlých lánů, které oplodnila ta, která v jejich sousedství pak i zabíjela, ta, která na Velkém ostrově pohřbívala Pahou, Kapoho i jiná místa – životodárná i život beroucí činnost zdejších sopek.

Akaka Falls, ostrov Hawaii.

8. ČTVRT LIBRY ORCHIDEJÍ, PROSÍM

Vnejmladších havajských Pompejích – Kapohu – kvetly orchideje na velkých plantážích všude kolem města. A tak hned od prvé chvíle, kdy nečekaný výbuch začal posílat do Kapoha proudy lávy, začali sem přicházet na pomoc dobrovolníci z celého Velkého ostrova. Na pomoc jeho obyvatelům? To také, zejména však na pomoc obrovitým orchidejovým plantážím. Poněvadž nic, opravdu nic snad nemilují obyvatelé Havajských ostrovů více než něžný půvab těchto květů.

Společnost Hilo Florist Association vypravila do postižené oblasti narychlo sestavenou početnou záchrannou jednotku, která pak – doslova na dosah ruky před postupující ohňovou oponou lávy – kosila háje kapožských orchidejí. Lehounké jemné květy byly v Kapohu dokonce stínány elektrickými pilami! Jako by dobrovolníci káceli lesní velikány a ne stvoly orchidejí.

Květy kapožských orchidejí unikly tedy ničivé černé záplavě. Pole, na nichž rostly, však nikoliv. A tak je dnes střediskem produkce orchidejí město, z něhož tehdy zachránci květin do Kapoha přišli – Hilo. Na rozlehlých orchidejových plantážích tu vykvétají doslova milióny orchidejí ročně. Z toho exportuje Hilo letecky statisíce orchidejí za hranice Velkého ostrova do všech koutů zeměkoule.

Hilané svému městu pyšně říkají „orchidejová metropole Oceánie“ a svému ostrovu mnohdy přezdívají ne Velký, ale Orchidejový.

Orchideje kvetou na tomto Orchidejovém ostrově jako jinde tráva. Nespatřit v Hilu alespoň jednou orchidej je prostě vyloučené. Já jsem hilské orchideje uviděl svázané do typických květinových věnců lei hned po přistání na letišti. A nejenom uviděl: Hned na letišti jsem byl obdarován – jako všichni ostatní cestující na uvítanou na Havaji – bohatým orchidejovým lei.

Na půdu Velkého ostrova, do města Hila, jsem tedy vstupoval s orchidejí. S orchidejemi jsem později z Hila i odcházel. Nic jiného jsem si z tohoto města nevezl. Žádný dar, žádný suvenýr. Jen tyto přenádherné květy, které jsou právě tady nejvíce domovem.

Orchidejovým plantážím patří poslední úsek mé návštěvy v této části Hila. Vidím všude zejména jeden druh orchidejí – vandy. Pro svůj půvab, ale i pro jiné přednosti předstihla vanda a všichni kříženci tohoto rodu co do obliby u havajských zahrádkářů už všechny jiné rody i druhy orchidejí. Uříznuté květy vand vydrží po dobu pěti až šesti dnů. Havajské vandy (říká se jim podle jména sopky, na jejímž předpolí se rozložily jejich největší plantáže, „vandy Mauna Loa“) mají květy, které velikostí i tvarem odpovídají květu macešky. Pláty vand mají barvu levandule, střední část vlastního květu vandy Mauna Loa je žlutohnědá.

Věnce lei sestavují Havajci z vandy Mauna Loa dvojím způsobem. Buď řadí na provazec jeden květ orchideje za druhým (takový lei lze sestavit zhruba z šedesáti orchidejí), nebo kladou vždy dvě orchideje jako pár květy k sobě. Takto vznikne květinový věnec mnohem hustší. Havajci spotřebují na tyto „bohatší“ lei, jimž říkají jménem květu použitých orchidejí Mauna Loa, kolem tří set květin. Po procházce plantážemi orchidejí vanda Mauna Loa jsem – tak jako na letišti – znovu dostal (a opět zadarmo) na krk orchidejový lei. Takto ověnčen jsem se potom šel podívat „ke konkurenci“. Na velké plantáže, které přímo nesou jméno Orchids of Hawaii.

Tady – v Havajských orchidejích – jsou majitelé k mužům skoupější. Věnce zde dostávají jen návštěvnice ženského pohlaví. A já – protože jsem příslušník onoho údajně silnějšího rodu – jsem byl obdarován jen jediným orchidejovým květem. Snad proto, že je orchidej spojována s půvabem žen a že se postupně stala přímo symbolem ženství. Tak tomu prý je už od nepaměti. To ale vlastně vůbec není pravda! Ten, kdo tyto evropské příslušníky čeledi vstavačovitých jako první popsal a pokřtil dnes zcela internacionálním jménem, starořecký zakladatel botaniky, přírodovědec Theophrastus, přece sličným rostlinám uštědřil jméno „orchis“ pro nápadný tvar jejich dvou pahlíz, které mu velice připomínaly část mužských pohlavních orgánů.

Plumérie, havajsky mélia.

Vnější shoda podob mužských genitálií s pahlízami orchidejí přivedla dokonce antické Řeky na myšlenku, že požívání pahlíz budoucími matkami by mohlo ovlivnit pohlaví dítěte, které má přijít na svět. Přirozeně že nastávající matky, které snědly pahlízy orchidejí, neporodily automaticky chlapce. Avšak tahle stará představa o vztazích orchidejí s milostným životem, s láskou a zejména s plozením dětí přežila až do středověku. Dnes patří květiny, které nesou jméno mužských pohlavních orgánů, v prvé řadě ženám. A muži, tedy i já, se musí spokojit s jedním jediným darovaným květem.

Zato se mi však v Havajských orchidejích dostalo něčeho jiného – jakéhosi úvodu do „vědy o orchidejích“. A dozvěděl jsem se tu, jak je to vůbec s pěstováním orchidejí na Havaji. K svému velikému překvapení jsem se dozvěděl, že na souostroví, které si říká „orchidejová velmoc“, nebo dokonce „orchidejová metropole světa“, jsou ve skutečnosti domovem jen pouhé tři orchideje, což je méně než například v zemích střední Evropy. Těmi třemi jsou – poněvadž naše jména pro ně neexistují – Liparis hawaiiensis, Vrydagzenea sandwicensis a Habenaria holochila.

Hlavní činností Havajských orchidejí, Kongovy zahrady i jiných hilských orchidejových plantáží a zahrad je produkce orchidejí, převážně kříženců, vhodných pro řez květů. V nížinách blízko břehů oceánu jsou to nejrůznější kříženci rodu vanda. Výše, ve svazích zdvíhajících se nad malebným Hilem, se daří různým dalším křížencům.

Pro mě, který jsem byl v Evropě zvyklý vídat orchideje jen ve výkladech velkých zahradnictví, který orchidej považoval vždycky za velice drahou květinu, již kupujeme svým milým jen při mimořádně slavnostních příležitostech po jednom či dvou kusech, je tato orchidejová nadprodukce hilských plantáží prostě neuvěřitelná. A ještě neuvěřitelnější byla pro mě návštěva městského tržiště, kde jsem spatřil něco, co mi téměř vyrazilo dech: Prodej orchidejí na váhu! Na jednoduchém pultu stánku tu byly navršeny vandy a vedle nich zcela běžné kuchyňské váhy. A tak jsem neodolal a – jen pro ten zvláštní pocit – jsem prodavačku požádal: „Čtvrt libry orchidejí, prosím.“

Neřekla ne. Řekla ano. A řekla cenu. Ne velkou. Vždyť jsem si přál – na havajské poměry – tak strašlivě málo, tak strašně nepatrně: pouhých čtvrt libry něžných orchidejí.

9. VÁŠEŇ ZVANÁ LEI

ZHila jsem odcházel s orchidejí, vlastně ne s jednou, ale s celou čtvrtkou libry orchidejí a také s květinovým věncem na krku, který jsem dostal darem v jedné z hilských orchidejových plantáží.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Očarovaná Havaj.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.