First published as MACBETH by Hogarth

Copyright © Jo Nesbø 2018

English translation copyright © Don Bartlett 2018

Translation © Jozef Zelizňák 2018

Jacket design © Emil Křižka 2018

Back cover photo © Thron Ullberg 2018

ISBN 978-80-7252-742-7

PRVÁ ČASŤ

1. kapitola

Ligotavá dažďová kvapka padala z oblohy tmou k rozochveným svetlám prístavného mesta. Poryvy studeného vetra zo severozápadu ju hnali k vyschnutému korytu rieky, ktoré rozdeľovalo mesto pozdĺžne, a k zrušenej železničnej trati, čo ho delila priečne. Štyri mestské štvrte očíslovali v smere hodinových ručičiek, iné meno nemali. Aspoň si ho obyvatelia mesta nepamätali. A keby ste stretli týchto obyvateľov mesta ďaleko od ich domovov a spýtali sa ich, odkiaľ sú, občas by vám tvrdili, že si nepamätajú ani názov mesta.

Dažďová kvapka stratila lesk a zosivela, keď letela smogom a jedmi, ktoré zakrývali mesto ako súvislá pokrývka, hoci v posledných rokoch všetky továrne v meste jednu po druhej pozatvárali. A jedy nezmizli napriek tomu, že tunajší nezamestnaní už nemali ani na to, aby si kúrili vo vlastných peciach. A nezmizli napriek rozmarnému, ale o to silnejšiemu vetru a nekonečnému dažďu, o ktorých niekto tvrdil, že zosilneli, keď poslednú svetovú vojnu asi pred štvrťstoročím ukončili dve atómové bomby. Inými slovami, odkedy na miesto policajného prezidenta v meste vymenovali Kennetha. Policajný prezident Kenneth následne dvadsaťpäť rokov drvil mesto železnou rukou zo svojej kancelárie na najvyššom poschodí policajnej centrály nezávisle od toho, kto sedel na primátorskej stoličke a čo veľkí páni v hlavnom meste Capitol tvrdili a robili kvôli tomu, aby sa druhé najväčšie a kedysi najvýznamnejšie priemyselné mesto krajiny prepadlo do žumpy korupcie, bankrotov, kriminality a chaosu. Pred šiestimi mesiacmi sa Kenneth zrútil zo stoličky na svojej chate a o tri týždne bolo po ňom. Po pohrebe hodnom diktátora sa mestská vláda a primátor obrátili na Duncana, biskupovho syna so širokým čelom a riaditeľa oddelenia pre boj s organizovanou kriminalitou v Capitole, a ponúkli mu miesto policajného prezidenta. Medzi obyvateľmi mesta tak skrsla nádej.

Išlo o prekvapivú voľbu, keďže Duncan nepatril do starej školy politicky pragmatických policajtov, ale vyšiel z mladej generácie vzdelaných policajných veliteľov, prívržencov reforiem, otvorenosti, modernizácie a boja proti korupcii, čo sa vymykalo zvykom väčšiny volených politikov.

A nádej obyvateľov, že čestný policajný prezident s víziou a chrbtovou kosťou vyvedie mesto z osídiel zla, ešte posilnil sám Duncan, keď nahradil starých policajných šéfov vlastnými pedantne vybranými mladými, nepoškvrnenými idealistami, ktorí naozaj chceli urobiť z mesta lepšie miesto na život.

Vietor niesol dažďovú kvapku cez okrsok Štyri-západ a ponad najvyšší bod v meste, rozhlasovú anténu na streche štúdia, v ktorom dialektom hovoriaci ráčkujúci samotársky a vždy morálne pobúrený reportér Walt Kite úprimne veril, že mesto našlo svojho spasiteľa. Kým Kenneth žil, Kite si ako jediný trúfol kritizovať policajného prezidenta a obviňovať ho aspoň z niektorých zločinov, čo spáchal.

Dnes večer ráčkoval o tom, ako sa mestská vláda bude zo všetkých síl pokúšať získať späť právomoci, ktoré im Kenneth zobral, aby ovládol mesto. A paradoxne to znamená, že jeho nástupca, presvedčený demokrat Duncan, nezíska dostatočnú silu, aby uskutočnil reformy, na ktorých mu právom záleží. Kite pokračoval, že v blížiacich sa voľbách primátora pôjde o súboj: „… Tourtell, súčasný, a preto najtučnejší primátor v krajine, proti nikomu. Absolútne nikomu. Lebo kto môže súperiť s korytnačkou Tourtellom, keď sa akákoľvek kritika odráža od jeho iritujúcej škrupiny ľudovej žoviálnosti a morálnej bezúhonnosti.“

V okrsku Štyri-východ preletela kvapka ponad Obelisk, dvadsaťposchodový, sklom obalený hotel s kasínom, ktorý sa týčil ako vysvietený prostredník z hnedočiernej štvorposchodovej bezútešnosti zvyšku mesta. Mnohí s údivom vnímali, že s vytrácajúcim sa priemyslom a zvyšujúcou sa nezamestnanosťou rastie aj záujem obyvateľov mesta prehrávať peniaze, ktoré nemajú, vo dvoch kasínach mesta.

„Mesto, ktoré prestalo dávať a začalo brať,“ ráčkoval Kite na rádiových vlnách. „Najprv sme zrušili priemysel, potom železnicu, aby nikto nemohol ujsť. Potom sme začali opájať obyvateľov drogami, ktoré si kupujú tam, kde si predtým kupovali lístky na vlak, aby sme ich mohli v pokoji ozbíjať. Nikdy by som neveril, že raz mi budú chýbať ziskuchtiví priemyselníci, no tí aspoň patrili k rešpektovanému odvetviu. Na rozdiel od iných troch odvetví, na ktorých sa tu ešte dá zbohatnúť. Kasína, drogy a politika.“

V treťom okrsku zafúkal vlhký vietor ponad policajnú centrálu, kasíno Inverness a ulice, z ktorých dážď zahnal väčšinu obyvateľov pod strechy ich domovov, no kde-tu sa ešte predsa náhlili ulicou, hľadajúc únik pred počasím. Prehnal sa nad železničnou stanicou, kam už nejazdili vlaky, no aj tak ju okupovali prízraky a cestujúci. Prízraky ľudí, ktorí kedysi postavili toto mesto s vierou vo vlastné ja, v pracovnú morálku, vo svojho boha, v technológie a budúce generácie. Cestujúci, ktorí si v nonstop otvorenom obchode s drogami kupovali brygg, lístok s prísľubom nebies a garanciou pekla. V druhom okrsku zapískal vietor v komínoch dvoch najväčších a nedávno zatvorených fabrík mesta Graven a Estex. Obe vyrábali vlastnú zliatinu, no ani tí, ktorí stáli pri peciach, nevedeli, čo presne sa v nej nachádza. Vedeli len to, že Kórejčania začali rovnakú zliatinu vyrábať lacnejšie. Možno klíma v meste spôsobila, že úpadok bol taký viditeľný, alebo si to možno len namýšľali, možno vedomie bankrotu a krachu vyvolalo stav, kde nemé, zhasnuté fabriky pôsobili ako vyplienené katedrály kapitalizmu v meste úpadku spoločnosti a úpadku viery, ako to pomenoval Kite.

Dážď sa hnal na juhovýchod, ponad ulice s rozbitými pouličnými lampami, kde sa šakaly otierali o steny domov a nachádzali tu útočisko pred nekonečným kropením z oblohy, zatiaľ čo ich budúca korisť vybiehala do svetla za väčším pocitom istoty. V nedávnom rozhovore sa Kite pýtal policajného prezidenta Duncana, prečo je v ich meste riziko, že človeka okradnú, šesťkrát vyššie než v Capitole. A Duncan sa mu poďakoval za nahrávku na smeč. Je to preto, lebo počet nezamestnaných je v ich meste šesťkrát vyšší a počet narkomanov desaťkrát vyšší. V prístave ležali dočmárané kontajnery a kotvili tam staré nákladné lode a ich kapitáni sa stretávali so skorumpovanými zástupcami prístavu na odľahlých miestach a odovzdávali im hnedé obálky, ktoré im urýchlene zabezpečili povolenie vplávať do prístavu a lepšiu prístavnú pozíciu. Lodné spoločnosti zapisovali tieto sumy medzi iné výdavky a zaprisahávali sa, že už nikdy neprijmú zákazku, čo ich privedie do tohto mesta.

Jednou z týchto lodí bola aj sovietska MS Leningrad, z ktorej dažďová voda zmývala také vrstvy hrdze, že v prístavnom bazéne to vyzeralo, akoby krvácala.

Dažďová kvapka dopadla do kužeľa elektrického svetla z lampy na streche jednej z dvojposchodových drevených budov, kde sa nachádzal sklad, sídlil prístavný úrad a zatvorený boxerský klub, stiekla po hrdzavej odkvapovej rúre a dopadla na býčí roh pripevnený na motocyklovej prilbe. A zachytila sa na chrbte koženej bundy s nápisom NORSE RIDERS vyšitým švabachom. Odtiaľ pokračovala na červenú motorku Indian Chief a napokon do pomaly sa otáčajúceho zadného kolesa, a keď ju odstredivá sila vyvrhla, prestala byť kvapkou a stala sa súčasťou jedovatej vody v meste.

Červenú motorku nasledovalo jedenásť ďalších. Prešli popod lampu na stene dvojposchodovej tmavej prístavnej budovy.

Svetlo lampy prenikalo do okna kancelárie na prvom poschodí, na prsty, čo smerovali k inzerátu spoločnosti MS Glamis. Hľadajú pomocníka do kuchyne. Prsty muža boli dlhé a štíhle ako klaviristove, nechty udržiavané. Hoci tvár ukrýval v tieni, a tak nebolo vidieť jeho intenzívne modré oči, výraznú bradu, tenké, skúpe pery a nos ako agresívny zobák, jazva, ktorá mu prechádzala ako biela kométa krížom cez celú tvár od sánky až k čelu, žiarila.

„Sú tu,“ oznámil inšpektor Duff a dúfal, že muži z drogového nezachytili neúmyselné zachvenie v jeho hlase. Počítal s tým, že Norse Riders pošlú po drogy troch, štyroch, maximálne piatich mužov. Teraz však napočítal dvanásť motoriek v kolóne, čo sa pomaly vynárala z tmy. Na posledných dvoch sedeli vždy dvaja chlapi. Štrnásť proti deviatim. A všetko nasvedčovalo tomu, že Norse Riders sú vyzbrojení ťažkými zbraňami. Aj tak to chvenie v hlase nespôsobil pomer síl. Duffovi sa práve splnilo jeho najtajnejšie želanie. Konvoj vedie on, konečne ho má na dosah.

Neukázal sa celé mesiace, no len jediný chlap nosil takú prilbu a jazdil na červenej motorke Indian Chief, ktorú chýr radil k päťdesiatim kusom, ktoré si newyorská polícia nechala tajne vyrobiť v roku 1965. Oceľ zahnutej pošvy pripevnenej k boku motorky sa ligotala.

Sweno.

Niekto mu tvrdil, že je už po ňom, iný, že ušiel do cudziny, zmenil identitu, ostrihal si svetlé vrkoče a teraz si na terase kdesi v Argentíne užíva starobu a tenké cigarillos.

Sweno je tu. Vodca bandy a vrah policajtov, ktorý so seržantom založil gang Norse Riders niekedy po druhej svetovej vojne. Oslovili mladých vykorenených mužov, väčšina z nich bývala v prehnitých robotníckych barakoch pri rieke, ktorá páchla ako žumpa. Vycvičili ich, naučili disciplíne, vymyli im mozgy, tak aby sa z nich stala armáda nebojácnych vojakov, ktorú Sweno využíval podľa potreby. Aby si podmanil mesto a získal monopol nad rozmáhajúcim sa trhom s drogami. Chvíľu sa zdalo, že sa mu to naozaj podarí. Nezastavila ho ani Kennethova polícia, skôr naopak. Sweno si od nej kupoval všetku potrebnú náklonnosť. Problém mu spôsobovala konkurencia. Hekateho vlastný recept na brygg bol proste lepší, jeho droga lacnejšia a vždy dostupná. No ak mal Duffov anonymný informátor pravdu, objem tejto zásielky narkotík by gangu na dlhý čas vyriešil problémy so zásobovaním. Duff dúfal, no úplne neveril krátkym, na stroji písaným riadkom listu adresovaného priamo jemu. Také dary človek nedostáva len tak. Na druhej strane, ak s ním naloží ako treba, z pozície riaditeľa drogového oddelenia sa posunie v rebríčku vyššie. Policajný prezident Duncan ešte neobsadil všetky dôležité posty v policajnej centrále vlastnými ľuďmi. Ponúkalo sa mu oddelenie boja s organizovaným zločinom, kde sa zatiaľ inšpektorovi Cawdorovi, starému zloduchovi od Kennetha, darilo udržať si stoličku, keďže ešte len zhromažďovali konkrétne dôkazy o jeho skorumpovanosti. A Duff jednoznačne patril k Duncanovým ľuďom. Keď prvé signály naznačili, že Duncana možno vymenujú za policajného prezidenta, Duff mu ihneď zatelefonoval do Capitolu a jasne, hoci trochu nadnesene, ho informoval, že ak mestská vláda nevymenuje za prezidenta Duncana, ale jedného z Kennethových poskokov, Duff podá výpoveď. Duncan možno tušil osobný motív za týmto bezpodmienečným prejavom lojality, no a čo? Duff chcel úprimne podporiť Duncanov plán očisty polície, ktorá bude v prvom rade slúžiť ľuďom. Naozaj. Zároveň si však prial kanceláriu čo najbližšie k oblohe v policajnej centrále. A kto by si to neprial? Okrem toho by rád zneškodnil tohto chlapa.

Sweno.

Sweno bol prostriedok aj cieľ.

Duff sa pozrel na hodinky. Časový údaj spomínaný v liste sedel na minútu. Na chvíľu sa končekmi prstov dotkol dlane. Cítil, ako mu búši srdce. Už prestával dúfať, začínal aj veriť.

„Je ich veľa, Duff?“ zašepkal hlas.

„Dosť na to, aby nás čakala veľká sláva, Seyton. A jeden z nich je taký obrovský, že jeho pád bude počuť v celej krajine.“

Duff utrel zarosené sklo. Desať napätých, spotených policajtov v malej miestnosti. Takéto úlohy neplnia ako na bežiacom páse. Duff z pozície šéfa drogového prijal rozhodnutie, že neukáže list nikomu a použije výhradne ľudí zo svojho oddelenia. Dlhá tradícia korupcie a úniku informácií ho naučila neriskovať. Minimálne to tak vysvetlí policajnému prezidentovi Duncanovi, ak sa bude pýtať. Ten mu však nebude klásť veľa kritických otázok. Najmä ak mu zloží k nohám najväčšie množstvo zabavených narkotík a trinásť členov Norse Riders prichytených pri čine.

Trinásť, veru. Nie štrnásť. Jeden z nich zostane ležať na bitevnom poli.

Ak sa mu naskytne príležitosť.

Zaťal zuby.

„Hovoril si, že budú len štyria-piati,“ pripomenul mu Seyton, keď vyzrel z okna.

„Bojíš sa, Seyton?“

„Nie, ale ty by si sa mal, Duff. Opieraš sa o pomoc deviatich chlapov a ja jediný mám skúsenosti z podobných razií.“ Nezvyšoval hlas. Seyton bol chudý, šľachovitý, holohlavý chlap. Duff netušil, ako dlho pôsobí u polície, no vedel, že tam slúžil už za Kennetha. Duff sa ho pokúšal zbaviť. Nie že by mal naňho niečo konkrétne, ale čosi neuchopiteľné v ňom vyvolávalo mimoriadne nepríjemný pocit.

„Duff, prečo si neoslovil gardu?“

„Čím menej ľudí sa do toho zapletie...“

„... tým menej ľudí sa bude uchádzať o tvoju slávu. Lebo ak vidím dobre, blíži sa buď prízrak, alebo sám veľký Sweno.“

Seyton kývol k motorke Indian Chief, ktorá zastala pred mostíkom k lodi MS Leningrad.

„Spomínali ste Swena?“ ozval sa bojazlivý hlas z tmy za nimi.

„Áno a je ich tu plný tucet,“ odvetil nahlas Seyton, nespúšťajúc zrak z Duffa. „Minimálne.“

„Ach, kurva,“ zamrmlal iný hlas.

„Nemali by sme zavolať Macbetha?“ spýtal sa tretí.

„Počuješ?“ zamrmlal Seyton. „Ešte aj tvoji vlastní ľudia chcú, aby to prevzala garda.“

„Drž hubu!“ zasyčal Duff. Zvrtol sa a namieril ukazovák na tabuľu na stene. „Tu sa píše, že loď MS Glamis vyráža do Capitolu v piatok o šesť nula nula a hľadá pomocníka do kuchyne. Prijali ste túto úlohu, no týmto vám dávam požehnanie uchádzať sa o prácu na lodi. Vraj tam lepšie platia a aj chutnejšie varia. Tak ruky hore, kto tam chce ísť!“

Duff žmúril oči do tmy na nehybné postavy bez tvárí. Pokúšal sa pochopiť ich mlčanie. Ihneď oľutoval svoju trúfalosť. Lebo čo ak sa niekto naozaj prihlási? Vždy sa vyhýbal situáciám, kde závisel od rozhodnutia iných ľudí, teraz však potreboval každého z nich. Jeho žena tvrdila, že radšej koná na vlastnú päsť, lebo nemá rád ľudí. Skrýval sa v tom kus pravdy, no skôr by povedal, že ľudia nemajú radi jeho. Ani si to neuvedomujú, čosi v jeho osobnosti ich však odpudzuje. Nevedel to pomenovať. Uvedomoval si, že jeho výzor a sebavedomie pôsobia príťažlivo na istý typ žien. Bol zdvorilý, vzdelaný a inteligentnejší než väčšina ľudí, ktorých poznal.

„Nikto? Naozaj? Fajn, tak budeme postupovať podľa pôvodného plánu s drobnými zmenami. Keď vyjdeme, Seyton so svojimi tromi chlapmi pôjde doprava kryť zadnú polovicu tímu, ja s tromi kolegami vyrazím doľava. Ty, Sivart, pobežíš zo všetkých síl doľava a v tme sa oblúkom vrátiš za chrbát Norse Riders. Postavíš sa na mostík, aby nikto z nich nemohol ujsť na palubu. Rozumeli ste?“

Seyton si odkašľal. „Sivart je najmladší a...“

„... najrýchlejší,“ prerušil ho Duff. „Nepýtal som si od vás rady. Chcel som len vedieť, či ste rozumeli.“ Pozrel sa na meravé tváre. „Beriem to ako áno.“ Opäť sa vrátil pohľadom k oknu.

Nízky chlap s nohami do O a s bielou kapitánskou čiapkou schádzal v daždi knísavým krokom po mostíku. Zastal pri mužovi na červenej motorke. Vodič si nezložil helmu, len nadvihol kryt tváre, nevypol ani motor. Obscénne sa rozvaľoval s rozkročenými nohami na sedadle a počúval kapitána. Spod helmy mu vyliezali dva plavé vrkoče, ktoré mu siahali až po emblém Norse Riders.

Duff sa zhlboka nadýchol. Skontroloval si pištoľ.

Najhoršie, že Macbeth mu volal, dostal ten istý anonymný tip a ponúkol Duffovi pomoc gardy. No Duff odmietol, ide predsa len o jeden nákladiak, a požiadal Macbetha, aby si tip nechal pre seba.

Na pokyn chlapa vo vikinskej prilbe podišli dvaja muži na motorkách bližšie a Duff si všimol seržantské výložky na ramene koženej bundy chlapa, ktorý otvoril pred kapitánom svoj kufrík. Kapitán prikývol, zdvihol ruku a chvíľu nato už zaškrípali železá. V žeriave, čo sa pohol nad nábrežím, sa zažalo svetlo.

„Už sa to blíži,“ konštatoval Duff. Hlas mal naraz istejší.

„Počkáme, kým drogy a peniaze nezmenia majiteľa, a ideme na to.“

Tiché prikývnutia v šere. Keď analyzovali plán, predstavovali si maximálne piatich kuriérov. Mohol Sweno dostať tip na možný zásah polície, a tak vyrazil v takej sile? Nie, v tom prípade by akciu odvolal.

„Cítiš ten pach?“ zašepkal mu do ucha Seyton.

„Aký pach?“

„Ich strach.“ Seyton privrel oči, nosné dierky sa mu chveli.

Duff civel do daždivej noci. Prijal by teraz pomoc Macbetha a gardy? Dlhými prstami si masíroval priečnu jazvu na tvári. Už nemá zmysel nad tým premýšľať, musí proste konať, ako vždy. Sweno stojí tu a teraz pred ním, Macbeth a členovia gardy spia vo svojich posteliach.

Macbeth si zívol. Ležal na chrbte a počúval bubnovanie dažďa nad hlavou. Zmeraveli mu kĺby, prevrátil sa na druhý bok.

Bielovlasý muž nadvihol plachtu a vliezol k nemu do tmy. Triasol sa a nadával.

„Zmokol si, Banquo?“ spýtal sa Macbeth a zaprel sa dlaňami do drsnej strešnej lepenky pod sebou.

„Je hrozné, že starý chlap, chorý na dnu, musí tráviť čas v takejto upršanej diere. Mal som už dávno odísť na dôchodok a odsťahovať sa na vidiek. Mal som si kúpiť dom vo Fife alebo dakde v okolí, sedieť na slnečnej verande, kde bzučia včely a čvirikajú vtáky.“

„To by si vymenil za strechu v nákladnom prístave uprostred noci? Teraz žartuješ.“

Potichu sa zasmiali.

Banquo zažal baterku. „Toto som ti chcel ukázať.“

Macbeth ju namieril na kresby, ktoré mu podal Banquo.

„Tu máš Gatlingy. Sú príliš krásne na to, aby zabíjali, čo povieš?“

„Banquo, na ich výzore vskutku nie je nič zlé.“

„Tak ich ukáž Duncanovi. Vysvetli mu, že garda ich potrebuje. Ihneď.“

Macbeth si vzdychol. „Nechce.“

„Presvedč ho, že budeme prehrávať bitku za bitkou, ak Hekate a Norse Riders budú disponovať ťažšími kalibrami, než máme my. Objasni mu, čo dokáže taký Gatling. A čo dokážu dva Gatlingy.“

„Duncan odmieta preteky v zbrojení, Banquo. A ja si myslím, že s ním treba súhlasiť. Odkedy sa stal policajným prezidentom, naozaj je v meste menej prestreliek.“

„Toto mesto sa naďalej vysídľuje kvôli kriminalite.“

„Sme len na začiatku. Duncan má plán. A ide mu o správnu vec.“

„Veď áno, áno, neprotirečím ti, Duncan je správny chlap.“ Banquo si vzdychol. „Ale naivný. S tou zbraňou by sme vedeli vyčistiť mesto a...“

Prerušilo ich buchnutie do celtoviny. „Začali vykladať, šéfe.“ Sykavé es. Olafson, mladý a nový snajper z gardy. Štvoricu dopĺňal rovnako mladý Angus, no Macbeth vedel, že všetkých dvadsaťpäť chlapov z gardy by bez váhania prijalo možnosť teraz tu s nimi mrznúť.

Macbeth zhasol baterku, vrátil ju Banquovi a strčil si nákres do vnútorného vrecka bundy čiernej rovnošaty.

Potom odtiahol celtu a po bruchu sa preplazil na kraj strechy.

Banquo sa plazil vedľa neho.

Pred nimi sa nad palubou lode MS Leningrad vznášalo vo svetle reflektorov starobylo vyzerajúce nákladné auto.

„ZIS-5,“ zašepkal Banquo.

„Z vojny?“

„Áno. Es je iniciálka Stalina. Čo hovoríš?“

„S takou silou Norse Riders podľa mňa Duff nepočítal. Sweno očividne nenechal nič na náhodu.“

„Podľa teba má podozrenie, že polícia dostala tip?“

„V tom prípade by neprišiel. Bojí sa Hekateho, o ktorom vie, že vidí a počuje viac než my.“

„Tak čo urobíme?“

„Počkáme. Možno to Duff zvládne aj sám. V tom prípade ho budeme sledovať z tribúny.“

„Chceš mi tvrdiť, že si vytiahol týchto mládencov do hlbokej noci, aby sa len prizerali?“

Macbeth sa potichu zasmial. „Prišli dobrovoľne. A varoval som ich, že sa možno budú nudiť.“

Banquo zavrtel hlavou. „Macbeth, máš tuším veľa voľného času. Čo tak založiť si rodinu?“

Macbeth rozhodil rukami. V širokej, zachmúrenej tvári sa mu rozžiaril úsmev.

„Veď vy ste moja rodina, Banquo. Koho ja ešte potrebujem?“

Olafson a Angus mu za chrbtom spokojne zahundrali.

„Kedy ten chlapec vyrastie?“ odovzdane zamrmlal Banquo a utrel si zarosený objektív v hľadáčiku Remingtonu 700.

Mesto ležalo Bonusovi pri nohách. Sklo pred ním siahalo od stropu až k podlahe a nebyť nízkych mračien, ponúkal by sa mu výhľad do diaľav. Mávol pohárom na šampanské a jeden z dvoch chlapcov v jazdeckých nohaviciach a bielych rukavičkách ihneď priskočil, aby mu dolial. Uvedomoval si, že by mal menej piť. Tieto kvapky sú drahé, ešteže ich neplatí on. Lekár mu naznačil, že mužovi v jeho veku sa patrí premýšľať nad svojím životným štýlom. No toto mu veľmi chutilo. Vysvetľoval to presne takto jednoducho. Chutí mu. Tak ako mu chutia ustrice a račie chvosty. Hlboké a mäkké kreslo. Mladí chlapci. Niežeby k nim mal prístup. Na druhej strane, ani oň nežiadal.

Vyzdvihli ho na recepcii v Obelisku a odprevadili do strešného bytu s výhľadom na prístav na jednej strane a hlavnú stanicu, Námestie pracujúcich a kasíno Inverness na druhej. Bonusa prijal chlap s mäkkými lícami, priateľským úsmevom, vlnitými tmavými vlasmi a ľadovým pohľadom. Volali ho Hekate. Alebo Neviditeľná ruka. Neviditeľná, lebo ho takmer nikto nikdy nevidel. Ruka, lebo väčšina obyvateľov mesta v posledných desaťročiach pocítila taký alebo onaký výsledok jeho práce. Teda, jeho výrobok. Syntetickú drogu vyrábal sám, volali ju brygg. Bonus odhadoval, že zaradila Hekateho medzi štyroch najbohatších mužov v meste.

Hekate sa odvrátil od ďalekohľadu, čo stál na statíve v okne. „V daždi veľa nevidieť,“ konštatoval, potiahol si traky jazdeckých nohavíc a vytiahol fajku z vrecka tvídového saka preveseného cez operadlo stoličky. Bonusovi napadlo, že keby vedel, že to tu bude vyzerať ako na stretnutí anglického poľovníckeho spolku, vybral by si niečo iné než bežný, nudný oblek.

„Žeriav sa však pohol, čo znamená, že vykladajú. Si spokojný s hostinou, Bonus?“

„Nadmieru,“ prikývol Bonus a odpil si zo šampanského. „No musím priznať, že neviem, čo presne slávime. A prečo ste pozvali na oslavu aj mňa.“

Hekate sa zasmial a zdvihol paličku, ktorou si pomáhal pri chôdzi. Kývol ňou do okna. „Slávime tento výhľad, moja drahá platesa. Ako ryba, čo sa plazí po dne, si doteraz videl len riť sveta.“

Bonus sa usmial. Nikdy by mu nenapadlo protestovať proti Hekateho osloveniam. Tento veľký muž mohol preňho urobiť veľa dobrého. Ale aj zlého.

„Svet je odtiaľto akýsi krajší,“ pokračoval Hekate. „Nie pravdivejší, ale krajší. A ešte slávime, samozrejme, aj toto.“ Kývol paličkou k prístavu.

„Čo je to?“

„Najväčšia zásielka, akú sem kedy prepašovali, drahý Bonus. Štyri a pol tony čistého amfetamínu. Sweno do toho investoval celý majetok klubu a ešte čosi navyše. Sleduješ chlapa, ktorý uložil všetky vajíčka do jedného košíka.“

„Prečo?“

„Samozrejme preto, lebo je zúfalý. Vidí predsa, že priemerný turecký tovar od Riders končí na lopatkách v súboji s mojím domácim výrobkom. No jednorazovou zásielkou kvalitného spídu od Sovietov získal množstvovú zľavu a znížil si dopravné náklady na kilogram, čím sa stal konkurencieschopným, pokiaľ ide o cenu aj kvalitu.“ Hekate zaryl svoju paličku do hrubého koberca, ktorý siahal od steny k stene, a hladkal jej pozlátenú rúčku. „Naplánoval to dobre, a ak mu to vyjde, má toho dosť, aby otriasol rovnováhou síl v meste. Tak teda na zdravie nášho dôstojného konkurenta.“

Zdvihol pohár a Bonus ho poslušne nasledoval. No keď si ho priložil k perám, zarazil sa a so zdvihnutým obočím ho skúmal. Kývol na čosi a vrátil pohár chlapcovi, ktorý ho ihneď začal leštiť rukavicou.

„Sweno má smolu,“ pokračoval Hekate. „Nie je jednoduché objednať si také množstvo od celkom nového dodávateľa bez toho, aby sa to nedozvedeli ľudia z brandže. A zdá sa, žiaľ, že niekto dal polícii anonymný, no dôveryhodný tip o tom, kde a kedy.“

„Napríklad vy?“

Hekate sa uškrnul, vzal si späť pohár a vystrčil Bonusovi svoj široký zadok, keď sa naklonil k ďalekohľadu. „Práve kladú nákladiak na zem.“

Bonus pristúpil k oknu. „Prezraďte mi, prečo neudriete na Swena sám a radšej sa len dívate? Okrem toho, že by ste vyradili svojho jediného konkurenta, získali by ste štyri a pol tony kvalitného amfetamínu, ktorý by ste mohli predať na ulici za mnoho, mnoho miliónov.“

Hekate si odpil zo šampanského, no nespúšťal zrak z ďalekohľadu. „Krug,“ začal. „Hovoria o ňom, že je to najlepšie šampanské. Takže nič iné nepijem. Ale kto vie? Keby mi naliali inú značku, možno by mi zachutila a prešiel by som ku konkurencii.“

„Nechcete, aby ľudia ochutnali niečo iné než váš brygg?“

„Mojím náboženstvom je kapitalizmus a slobodný trh. V tom spočíva moje vierovyznanie. Na druhej strane, každý človek má právo podľahnúť svojej náture a pobiť sa o monopol a svetovládu. A je povinnosťou spoločnosti bojovať proti nám. Každý hrá svoju úlohu, Bonus.“

„Amen.“

„Ticho! Teraz odovzdávajú peniaze.“ Hekate si pošúchal dlane. „Showtime.“

Duff stál pri dverách s rukou na kľučke a počul len vlastný dych. Snažil sa nadviazať očný kontakt s chlapmi. Stáli za ním v zástupe na úzkom schodišti. Každý sa venoval sebe – odisťoval zbraň, dával dobré rady kolegovi, odriekal poslednú modlitbu.

„Odovzdali kufor,“ zakričal z poschodia Seyton.

„Teraz!“ zareval Duff, rozkopol dvere a pritisol sa k stene.

Muži vybehli popri ňom do tmy. Duff za nimi. Vlasy mu zmáčal dážď. Videl pohybujúce sa postavy, pár motoriek bez posádky. Priložil si k ústam megafón.

„Polícia! Ani hnúť! Zdvihnite ruky nad hlavu! Opakujem, policajná akcia, zostaňte...“

Prvý výstrel rozbil sklenú výplň vo dverách za ním, druhý mu roztrhol látku na nohaviciach na stehne. Potom sa ozval zvuk, ako keď jeho deti v sobotu večer pečú pukance. Samopal. Kurva.

„Páľ!“ zareval Duff, zahodil megafón, hodil sa na brucho a pokúšal sa namieriť. Uvedomil si, že dopadol do veľkej kaluže.

„Nie,“ zašepkal hlas vedľa neho. Duff zdvihol zrak. Seyton. Stál nehybne s puškou spustenou pri tele. Sabotuje akciu? Je...?

„Majú Sivarta,“ zašepkal Seyton.

Duff žmurkal, aby sa zbavil vody v očiach, potom sa vrátil k Norse Riders. Namieril na jedného z nich. No muž len pokojne sedel na svojej motorke s pripravenou zbraňou. Nestrieľal. Čo sa to, kurva, deje?

„Ak od tejto chvíle nikto nepohne ani chlpom na čuráku, všetko dopadne úžasne.“

Z priestoru mimo svetelného kužeľa sa ozval hlboký hlas a nepotreboval ani megafón.

Duff si všimol najprv motorku Indian Chief. Potom dve postavy, ktoré splývali s tmou. Rohy na prilbe vyššieho chlapa. Rukojemník, ktorého muž s prilbou držal pred sebou, bol o hlavu nižší. Šabľa, ktorú Sweno držal pri krku mladého policajta Sivarta, sa zaligotala.

Duff sa vystrel.

„Budeme postupovať nasledovne,“ zahučal Swenov hrubý hlas spod prilby. „Vezmeme si náš náklad a celkom potichučky vypadneme. Dvaja moji ľudia tu zostanú, aby si overili, že nebudete robiť hlúposti a nepokúsite sa nás napríklad prenasledovať. Rozumeli ste?“

Duff sa pokúsil vstať.

„Byť tebou, zostanem ležať v tom blate,“ zašepkal Seyton. „Už si to dosť dodrbal.“

Duff si nabral vzduch do pľúc. Potom zhlboka vydýchol. Opäť sa nadýchol. Kurva!

„Takže čo?“ spýtal sa Banquo a v ďalekohľade študoval aktérov diania v prístave.

„Zdá sa, že by sme predsa len mali aktivovať mládež,“ konštatoval Macbeth. „No ešte počkajme. Nechajme najprv Swena a jeho ľudí, nech opustia scénu.“

„Prosím? Necháme ich ujsť s nákladiakom a celým tovarom?“

„To som nepovedal, drahý Banquo. No ak zasiahneme teraz, rozpútame krvavý kúpeľ. Angus?“

„Áno, šéfe?“ ozval sa mladík s intenzívnym pohľadom modrých očí, úprimným výrazom, z ktorého sa dali vyčítať všetky emócie, a dlhými plavými vlasmi, ktoré by mu iný šéf ako Macbeth nedovolil. Macbeth vedel, že Angus a Olafson absolvovali kvalitnú prípravu, teraz potrebujú získať len viac skúseností v reálnom živote. A najmä Angus si musí priostriť lakte. Na pracovnom pohovore vyhlásil, že prerušil štúdium za kňaza, keď pochopil, že Boh nie je a len človek môže spasiť seba aj druhých, a preto sa musí stať policajtom. Macbethovi to ako dôvod stačilo, okrem toho mu imponoval Angusov nebojácny postoj, keď mladý chlapec neváhal vyvodiť radikálne dôsledky zo zmeny svojho presvedčenia. Angus sa však potrebuje naučiť zvládať emócie a pochopiť, že v garde je ich úlohou konať a slepo uplatňovať ruku zákona. Na premýšľanie sú iní.

„Vyjdi zadnými dverami, zober auto a priprav sa.“

„Jasné,“ prikývol Angus, vstal a zmizol.

„Olafson?“

„Áno?“

Macbeth sa naňho pozrel. Neustále pootvorená papuľa, sykanie, privreté oči a známky z policajnej akadémie spôsobili, že keď Olafson prišiel za Macbethom a žobronil o preloženie do gardy, Macbeth váhal. Ale chlapec to veľmi chcel a Macbeth sa napokon rozhodol dať mu šancu, tak ako ju kedysi dostal on. Lebo Macbeth potreboval snajpera, ktorý by prevzal jeho úlohy, a ak Olafson aj nebol ktovieako nadaný v teórii, bol bohom obdarený strelec.

„Na poslednom streleckom cvičení si prekonal dvadsať rokov starý rekord tamtoho chlapa,“ kývol Macbeth k Banquovi. „Gratulujem. To je ozaj super. Vieš, čo z toho pre teba teraz vyplýva?“

„Eh... neviem, šéfe.“

„Fajn, lebo z toho nevyplýva nič. Tvojou úlohou bude sledovať a na slovo počúvať inšpektora Banqua a učiť sa. Dnešnú akciu nespasíš. To si užiješ neskôr. Rozumel si?“

Olafsonova uvoľnená čeľusť a spodná pera pracovali, no očividne sa mu nepodarilo sformulovať odpoveď, a tak len prikývol.

Macbeth položil mladíkovi ruku na rameno. „Aj tak si trochu nervózny?“

„Trochu, šéfe.“

„To je normálne. Skús sa uvoľniť. A ešte niečo, Olafson.“

„Áno?“

„Nemiň cieľ.“

„Čo sa deje?“ spýtal sa Bonus.

„Viem, ako to dopadne,“ konštatoval Hekate, vystrel si chrbát a obrátil ďalekohľad od prístavu. „Už ho nepotrebujem.“

Sadol si do kresla vedľa Bonusa. Bonus si to všimol už dávnejšie. Sadá si vedľa ľudí, nie oproti nim. Akoby nemal rád, keď sa naňho človek díva priamo.

„Dostali Swena a amfetamín?“

„Naopak. Sweno dostal jedného z Duffových chlapov.“

„Čože? A vy si nerobíte starosti?“

„Bonus, ja nikdy nestaviam na jediného koňa. Skôr ma trápi celkový obraz. Čo si myslíš o policajnom prezidentovi Duncanovi?“

„O jeho sľube, že vás dostane?“

„Tým mi veru strach nenahnal, no odstránil z polície veľa mojich spolupracovníkov a už len tým spôsobil problémy na trhu. Tak von s tým, si znalec ľudí. Videl si ho, počul si ho. Je taký nepodplatiteľný, ako sa o ňom hovorí?“

Bonus mykol plecom. „Každý má svoju cenu.“

„V tom máš úplnú pravdu. No nie vždy sú tou cenou peniaze. Nie každý uvažuje tak jednoducho ako ty.“

Bonus prepočul urážku, keďže ju nepochopil. „Aby sme zistili, ako sa dá Duncan podplatiť, potrebujeme vedieť, o čo mu ide.“

„Duncan chce slúžiť,“ odvetil Hekate. „Získať lásku mesta. Chce, aby mu postavili sochu, aj keď na to nedá pokyn.“

„To je problém. Ľahšie podplatíte chamtivých škodcov, ako sme my, než opory spoločnosti typu Duncana.“

„Máš pravdu, pokiaľ ide o podplácanie,“ prikývol Hekate. „A mýliš sa, pokiaľ ide o opory spoločnosti a škodcov.“

„Ako?“

„Ide o základy kapitalizmu, drahý Bonus. Snaha jednotlivca o vlastné obohatenie prináša blahobyt celej čriede. Tento krehký mechanizmus pracuje bez toho, aby sme ho videli alebo nad ním premýšľali. To my a najmä ja sme opory spoločnosti, nie zablúdení idealisti ako Duncan.“

„To tvrdíte vy?“

„Tvrdil to filozof Adam Hand.“

„ ...že výroba a predaj narkotík slúžia spoločnosti?“

„ ...že každý, kto pokrýva dopyt, sa podieľa na budovaní spoločnosti. Ľudia ako Duncan chcú regulovať a obmedzovať, to sa prieči prírode a z dlhodobého hľadiska škodí všetkým. Ako by sme teda vedeli zneškodniť Duncana v záujme mesta? Kde sa skrývajú jeho slabiny? Čo vieme použiť? Sex, drogy, nejaké rodinné tajomstvá?“

„Ďakujem za dôveru, Hekate, no to skutočne netuším.“

„To je ozaj škoda,“ pokýval hlavou Hekate a zľahka udrel paličkou o koberec. Chvíľu skúmal chlapca, ako zápasí s novou fľaškou šampanského. „Pojal som totiž podozrenie, že Duncan má jediné slabé miesto.“

„A to?“

„Dlhý život.“

Bonus sa strhol. „Naozaj dúfam, že ste ma sem nepozvali, aby ste ma...“

„Ani náhodou, drahá platesa, pokojne sa prevaľuj vo svojom bahne.“

Bonus si s úľavou vydýchol. Chlapec medzitým strhol z korku kovovú sieťku.

„Na druhej strane,“ pokračoval Hekate, „si obdarený bezohľadnosťou, absenciou lojality a vplyvom, čo ti dáva moc nad ľuďmi, nad ktorými potrebujem mať moc. Verím, že s tebou v prípade potreby môžem počítať – že budeš moja neviditeľná ruka.“

Čosi buchlo.

„A je to!“ zasmial sa Bonus a potľapkal po chrbte chlapca, ktorý sa usiloval dostať čo najviac neposlušného šampanského do pohárov.

Duff ležal nehybne na asfalte. Nad ním stáli rovnako nehybne jeho chlapi a sledovali členov Norse Riders, ktorí sa len desať metrov od nich pripravovali na odchod. Sivart a Sweno stáli v tme mimo svetelného kužeľa, no Duff aj tak videl, ako sa telo mladého policajta chveje v panike. Sweno mu nespúšťal z hrdla čepeľ. Duff si predstavoval, ako už ten najmenší tlak či pohyb rozreže pokožku, potom tepnu, v priebehu pár sekúnd zbaví chlapca krvi. A sám cítil, ako sa ho zmocňuje panika, keď si uvedomil dôsledky. Nielenže bude mať na rukách a v životopise krv jedného z podriadených, ale jeho akcia zrežírovaná na vlastnú päsť sa poserie krátko pred tým, ako si policajný prezident vyberie šéfa Orgkrimu.

Sweno kývol jednému z chlapov z Norse Riders. Ten zoskočil z motorky, postavil sa za Sivarta a namieril mu pištoľ na hlavu. Sweno si spustil priezor prilby, vyšiel do svetla, prihovoril sa mužovi so seržantskými výložkami na koženej bunde, obkročmo si sadol na motorku, pozdravil dotykom dvoch prstov o prilbu a porúčal sa. Duff sa musel ovládnuť, aby za ním nevystrelil. Seržant vydal pár povelov a chvíľu nato sa už stroje pohli do noci. Zostali tu len dve prázdne motorky, keď ostatní členovia gangu nasledovali Swena a Seržanta.

Duff si opakoval, že nesmie podľahnúť panike. Musí premýšľať. Dýchať zhlboka, premýšľať. V prístave zostali štyria chlapi v rovnošate Norse Riders. Jeden z nich stojí v tieni za Sivartom, druhý ich drží v šachu samopalom AK-47. Zvyšní dvaja, zrejme tí, ktorí prišli ako spolujazdci, nastúpili do nákladného auta. Duff počúval unavené, udýchané škrípanie, keď otáčali kľúč v zapaľovaní, a chvíľu dúfal, že stará železná rachotina odmietne naštartovať. A zanadával, keď sa prvé tiché zamrnčanie zmenilo na hlasné vrčanie. Nákladiak sa pohol.

„Dáme im desať minút,“ zakričal chlap so samopalom. „Dovtedy myslite na niečo pekné.“

Duff sledoval, ako zadné reflektory auta pomaly miznú v tme. Niečo pekné? Nielenže mu uniká štyri a pol tony narkotík, spolu s tým prichádza aj o nádej na najväčšie hromadné zatýkanie v povojnovom období mesta. Lebo im nepomôže, že vedia, že čelili Swenovi a jeho chlapom, ak nebudú môcť súdu potvrdiť, že videli ich tváre a nielen štrnásť podrbaných heliem. Niečo príjemné? Duff privrel oči.

Sweno.

Mal ho tu, mal ho v hrsti. Kurva, kurva!

Duff načúval. Chcel počuť niečo, čokoľvek. No ticho rušil len nezmyselný šepot dažďa.

„Banquo má na muške chlapa, ktorý drží policajta,“ konštatoval Macbeth.

„Máš aj druhého, Olafson?“

„Áno, šéfe.“

„Musíte vystreliť naraz. Napočítam do troch. Banquo?“

„Potrebujem viac svetla v okolí cieľa. Alebo mladšie oči. Inak môžem rovnako dobre trafiť chlapca.“

„Môj cieľ je na svetle,“ zašepkal Olafson. „Môžeme sa vymeniť.“

„Ak nešťastnou náhodou zabijeme chlapca, bude lepšie, ak sa to stane Banquovi. Banquo, aká je podľa teba maximálna rýchlosť plne naloženého stalinského auta?“

„Hm, možno šesťdesiatka?“

„Fajn, ale aj tak nám beží čas, ak chceme stihnúť všetko, čo sme si predsavzali. Musíme trochu improvizovať.“

„Plánoval si vyskúšať svoje dýky?“

„Na takúto vzdialenosť? Ďakujem za dôveru. Nie, čoskoro uvidíš, starec. Naozaj uvidíš.“

Banquo odtrhol zrak od ďalekohľadu a sledoval, ako Macbeth lomcuje tyčou lampy, čo trčala zo strechy. Na mocnom krku mu navreli žily, vyceril zuby a Banquo nevedel, či je to grimasa, či úškrn. Tá tyč mala odolať zákernému severozápadnému vetru, ktorý tu fúkal osem z dvanástich mesiacov v roku, no Banquo už videl Macbetha dvíhať autá zo závejov.

„Tri,“ zastonal Macbeth.

Prvé skrutky začali vyskakovať z kovových obložení.

„Dva.“

Tyč s trhnutím povolila, odhalila káble.

„Jeden.“

Macbeth namieril lampu na poľnú cestu.

„Páľ!“

Akoby dvakrát zapráskal bič. Duff otvoril oči akurát včas, aby videl, ako muž so samopalom padá doluznačky a udiera helmou o zem.

Miesto, kde stál Sivart, ožiarilo svetlo a Duff zreteľne videl jeho aj muža za ním. Už nemieril pištoľou na Sivartovu hlavu, opieral sa mu bradou o plece. Potom mu skĺzol po chrbte ako had a zostal ležať na zemi.

Duff sa zvrtol.

„Tu hore, Duff!“

Duff prižmúril oči. Za oslňujúcim svetlom sa ozval hromový smiech, nad prístavom sa zjavil tieň obrovského chlapa.

Ten smiech mu stačil.

Macbeth. Samozrejme, že to bol Macbeth.

2. kapitola

V tichu a mesačnom svite pod bezoblačnou nočnou oblohou sa vznášala čajka. Pod ňou sa striebristo trblietal fjord. Na západnom brehu sa ako múr opevnenia týčila kolmá čierna skalná stena. Takmer na vrchole tej hory dal kedysi dávno mníšsky rád vztýčiť veľký kríž, no keďže ho postavili na strane Fife, silueta sa občanom mesta javila dolu hlavou. Z úbočia hory – ako padajúci most nad vodnou priekopou pevnosti – viedol impozantný železný, 360 metrov dlhý a 90 metrov vysoký Kennethov most. Ľudia ho väčšinou nazývali len nový. Starý most bol relatívne skromný, no krajší, a ležal hlbšie vo fjorde, čo nútilo ľudí chodiť okľukou. V strede nového mosta sa týčil nepekný mramorový kameň v tvare mužského tela. Mal predstavovať bývalého policajného prezidenta Kennetha a osadili ho tam na jeho priamy pokyn. Socha stála na centimeter presne v hraniciach mesta, keďže nijaký iný okres nechcel poskytnúť pamiatke toho podvodníka ani kúsok zeme. Sochár akceptoval Kennethov pokyn, že vizionárstvo policajného prezidenta má stvárniť v typickej pozícii sochy hľadiacej na horizont, no pri všetkej snahe nemohol potlačiť nezvyčajne rozmernú časť tela v okolí krku a brady.

Čajka zamávala krídlami, aby nabrala výšku v nádeji, že sa za horou dostane k lepším rybám, nech aj pritom musí prekonať poveternostný zlom. Z dobrého do zlého. Ľudia tým smerom museli prechádzať dvojkilometrovou úzkou čiernou dierou, čo sa z nového mosta zavŕtavala priamo do skalnej steny. Zdalo sa, že svet si neveľmi váži túto horu aj poveternostný zlom, minimálne v okolitých obciach hovorili o tuneli ako o hrubom čreve s análnym otvorom na oboch stranách. A naozaj, keď čajka preletela cez vrchol hory, akoby sa zo sveta tichej harmónie prehupla do ľadovej špinavej sprchy, ktorá dopadala na mesto pod ňou. A na dôkaz svojho pohŕdania sa vyšpinila, zápasiac ďalej s nárazmi vetra.

Vtáčí výkal dopadol na strechu búdy, v ktorej sa pod lavicou chúlil vyziabnutý chlapec. Hoci tabuľa pri búde informovalo okoloidúcich, že je to zastávka, chlapec si nebol istý. V posledných rokoch zrušili množstvo liniek. Idiotský starosta to odôvodnil poklesom počtu obyvateľov. Chlapec sa však teraz potreboval dostať na stanicu, kúpiť si brygg, lebo spíd, čo bral od motorkárov, bol nahovno, skôr práškový cukor a zemiaková múčka než amfetamín.

Vlhký, mastný asfalt sa ligotal vo svetle posledných pouličných lámp a dažďová voda vytvárala veľké kaluže na rozbitej ceste vedúcej z mesta. Vládlo tu ticho, nikde ani jediné auto, len dážď. Chlapec však zrazu zachytil tiché mrmlanie. Zdvihol hlavu. Potiahol si pásku, čo sa mu v spánku skĺzla z prázdnej očnej jamky na druhé, ešte funkčné oko. Možno by ho mohol niekto zviezť do centra?

Ale nie, zvuk prichádzal z opačnej strany.

Opäť sa schúlil.

Mrmlanie sa zmenilo na hukot. Nevládal sa pohnúť, okrem toho bol celý premočený, a tak si len rukami zakryl hlavu. Prešiel popri ňom nákladiak a ošpliechal búdu spŕškou kalnej vody.

Chlapec zostal ležať a premýšľal nad životom, kým si neuvedomil, že bude lepšie to nerobiť.

Zvuk ďalšieho auta. Že by teraz?

Pozbieral sily a vyzrel von. Ale nie, prichádza tiež od mesta. A tiež sa rúti veľkou rýchlosťou. Civel do blížiacich sa reflektorov. A tá myšlienka mu napadla spontánne: jeden krok do cesty a vyrieši tým všetky problémy.

Auto prešlo popri ňom bez toho, aby trafilo niektorú z kaluží. Čierny Ford Transit. Auto fízlov a v ňom traja ľudia. Jasné, od nich by odvoz nechcel.

„Je pred nami,“ vykríkol Banquo. „Dupni na to, Angus!“

„Ako vieš, že je to on?“ nechápal Olafson a naklonil sa medzi predné sedadlá služobného Fordu.

„Dieselové výfuky,“ vysvetlil mu Banquo. „Bože dobrý, niet divu, že Sovieti majú ropnú krízu. Zaraď sa za nich, nech nás vidia v späťáku.“

Angus udržiaval rýchlosť, kým nevošli do čierneho mračna. Banquo spustil okienko a oprel pušku o bočné zrkadlo. Zakašľal. „A teraz vedľa nich, Angus!“

Angus vyhodil smerovku a dupol na plyn. Transit predbiehal kašľúci a vzdychajúci nákladiak. V okienku nákladiaka sa zrazu zjavil obláčik dymu. Zrkadlo pod hlavňou Banquovej zbrane sa rozbilo.

„Videli nás,“ konštatoval Banquo. „Zaraď sa opäť za nich.“

Dážď naraz ustal a tma ešte zhustla. Vošli do mestského tunela. Asfalt a čierne hrubo otesané skalné steny akoby pohlcovali svetlá ich reflektorov. Videl len červené svetlá pred nimi.

„Čo urobíme?“ uvažoval Angus. „Za tunelom sa začína most, a ak sa dostanú do jeho stredu...“

„Viem,“ prerušil ho Banquo a zdvihol zbraň. Socha predstavovala hranicu ich mesta, a tým aj ich jurisdikcie. Ďalej ich prenasledovať nemôžu. Samozrejme, že teoreticky áno, už aj v minulosti sa stalo, že húževnatí zamestnanci polície, málokedy z drogového, chytili pašerákov na nesprávnej strane hranice. Potenciálne veľká vec však vyletela na súde von oknom a oni museli čeliť obvineniu z hrubého porušenia pracovnej disciplíny. Nábojnica trhla Banquovou remingtonkou.

Nákladiak pred nimi sa začal knísať zo strany na stranu, zo zadného kolesa mu odletovali kusy gumy.

„Teraz uvidíš auto, ktoré sa naozaj ťažko šoféruje,“ uškrnul sa Banquo, nabil a namieril na druhé zadné koleso.

„Angus, trochu sa ich pusť, ak by ich šmarilo o stenu tunela.“

„Banquo...“ ozvalo sa zo zadného sedadla.

„Olafson?“ reagoval Banquo a pomaly stláčal spúšť.

„Oproti ide auto.“

„Fúha.“

Banquo odlepil líce od pažby, práve keď Angus pribrzdil.

ZIS-5 pred nimi lietal od jednej krajnice k druhej, striedavo prepúšťajúc a cloniac reflektory protiidúceho auta. Banquo počul trúbenie, zúfalé trúbenie osobného auta, šofér ktorého vidí blížiaci sa nákladiak a uvedomuje si, že je už na všetko neskoro.

„Kristeježiši...“ zašepkal Olafson.

Trúbenie silnelo.

Potom blyslo svetlo.

Banquo podvedome odvrátil zrak.

Zazrel zadné sedadlo, spiace dieťa opreté lícom o sklo.

Potom boli preč a miznúci zvuk klaksónu znel ako sklamaný ston podvedeného publika.

„Rýchlejšie,“ poháňal opäť šoféra. „O chvíľu sme na moste.“

Angus dupol na plyn a opäť dohnal výfukový mrak.

„Teraz pokoj...“ Banquo namieril. „Len pokoj…“

V tej chvíli sa odhrnula plachta na nákladiaku a reflektory ich auta osvetlili náklad igelitových vreciek s bielym obsahom. Okno medzi nákladným priestorom a kabínou vodiča bolo rozbité. A z kopy kilogramových vreciek na nich mierila hlaveň.

„Angus...“

Ozval sa krátky výstrel a Banquo si stihol všimnúť záblesk, skôr než čelné sklo zbelelo a jeho črepiny sa zosypali dovnútra.

„Angus!“

Angus pochopil a prudko zvrtol volant doprava. A potom doľava. Pneumatiky pískali a guľky svišťali a ústie zbrane pľujúce oheň nasledovalo ich manévre.

„Kurva!“ zareval Banquo a vypálil na druhú pneumatiku auta, no guľka sa len s iskrením odrazila od asfaltu.

A zrazu opäť pršalo. Boli na moste.

„Zlož ho brokovnicou, Olafson,“ zahučal Banquo. „Ihneď!“

Dážď ich bičoval cez čelné sklo a Banquo sa posunul, aby si Olafson mohol oprieť dvojhlavňovú zbraň o operadlo jeho sedadla. Hlaveň trčala Banquovi ponad plece, no rýchlo zmizla, keď sa ozval zvuk podobný úderu tĺčika do mäsa. Banquo sa obzrel. Olafson sedel v predklone, na hrudi mal v bunde dieru. Z operadla vyletela sivá vypchávka, keď ďalšia guľka preletela skrz Banquovo sedadlo a zaryla sa do zadného sedadla vedľa Olafsona. Chlap v nákladiaku sa už rozcvičil. Banquo vytrhol Olafsonovi z rúk brokovnicu, jedným pohybom si ju prehodil dopredu a začal páliť. V aute pred ním vybuchovali mračná bieleho prášku. Banquo pustil brokovnicu a vytiahol pušku. V hustom bielom mračne chlapa nevidel, no z tmy sa už vynorila osvetlená biela mramorová socha Kennetha ako neželaný prízrak. Banquo namieril na zadné koleso a stlačil spúšť.

Zásah.

Nákladiak pred nimi sa opäť zaknísal, predným kolesom vybehol na chodník, zadným narazil na obrubník a bok auta vpálil do oceľou posilneného zábradlia. Škrípanie kovu o kov prehlušilo aj hučanie motora. No šoférovi sa zázrakom podarilo vrátiť ťažké vozidlo na cestu.

„Nesmie prekročiť tú skurvenú hranicu!“ reval Banquo.

Z ráfikov kolies nákladiaka odlietali posledné kúsky pneumatík a k nočnej oblohe sa zdvíhal ohňostroj iskier. ZIS-5 hodilo na stranu, šofér sa to zúfalo snažil vyrovnať, no už nemal šancu. Nákladiak sa spriečil a kĺzal sa po asfalte. Už bol na hranici mesta, keď sa kolesá opäť zachytili o asfalt a vyleteli z cesty. Dvanásť ton umenia sovietskych vojenských inžinierov zasiahlo policajného prezidenta Kennetha tesne pod opaskom, odpálilo podstavec sochy a strhlo ju aj s desiatimi metrami oceľového plota do hlbín. Angus pribrzdil a Banquo v náhlom tichu sledoval, ako policajný prezident Kenneth padá v mesačnom svite, pomaly rotujúc vo vzduchu. Nasledoval ho ZIS-5 s chvostom z bieleho prášku ako nejaká odporná amfetamínová kométa.

„Bože dobrý…“ zašepkal policajt.

Zdalo sa mu, že prešla večnosť, kým sa to všetko ponorilo do vĺn. Voda sa na chvíľu sfarbila do biela a zvuk sa po chvíli doniesol k Banquovi.

Potom opäť zavládlo ticho.

Sean podupkával pred klubovňou a civel cez bránu. Šúchal si veľké tetovanie Norse Riders Till I Die, ktoré mu zdobilo čelo. Taký nervózny nebol od návratu z pôrodnice. Nie je typické, že si s Colinom vytiahli žreb a musia strážiť bránu práve dnes, keď sa dejú také vzrušujúce veci? Nedostali sa k prevzatiu tovaru a nepozvali ich ani na žúr.

„Slečna chce dať chlapcovi meno po mne,“ povedal Sean viac-menej pre seba.

„Super,“ odvetil bez záujmu Colin a potiahol si veľké mrožie fúzy. Dážď mu stekal po holej lebke.

„Veru,“ prikývol Sean. Takto si život nepredstavoval. Netúžil ani po tetovaní, ktoré ho poznačilo na celý život, a nechcel ani chlapca, ktorý napokon spôsobil to isté. Veď cieľom motorkárov je sloboda, či nie? No klub a následne Betty zmenili jeho vnímanie slobody. Až keď niekam patríš, až keď cítiš ozajstnú spolupatričnosť, až vtedy vieš byť naozaj slobodný.

„Tam sú,“ kývol Sean. „Zdá sa, že to vyšlo, čo povieš?“

„Dvaja chýbajú,“ zamračil sa Colin, vypľul cigaretu a otvoril vysokú bránu chránenú ostnatým drôtom.

Prvá motorka zastala pri nich. Spod prilby s rohami sa ozval hromový hlas. „Vyrušili nás fízli. Dvojčatá prídu o chvíľu.“

„Dobre, šéfe,“ prikývol Colin.

Motorky vchádzali jedna po druhej do brány. Jeden z chlapcov zdvihol palec. Super, drogy sú v bezpečí, klub zachránený. Sean si s úľavou vydýchol. Motorky prešli nádvorím popred prízemné drevené domce s emblémom Norse Riders na stenách a zmizli vo veľkej garáži. Stoly už prestreli. Sweno rozhodol, že korisť treba osláviť opijášom. A po pár minútach sa už zvnútra ozvala hudba a prvé oslavné výkriky.

„Sme bohatí,“ smial sa Sean. „Vieš, kam odvezú tie drogy?“

Colin nepovedal nič, len zagúľal očami.

Nevedel. Nikto to nevedel. Len Sweno. A, samozrejme, vodiči nákladiaka. Tak to bolo istejšie.

„Už idú dvojčatá,“ konštatoval Sean a opäť otvoril bránu.

Motorky vošli pomaly, akoby váhavo.

„Ahoj, Joao, čo sa...“ začal Sean, no motorky pokračovali ďalej.

Díval sa, ako zastavujú v strede nádvoria, akoby ich tam chceli odstaviť. Potom na seba pozreli, kývli k otvoreným dverám do garáže a zmizli v nej.

„Videl si Joaov priezor?“ nechápal Sean. „Mal v ňom dieru.“

Colin si len sťažka vzdychol.

„Nerobím si srandu,“ zamračil sa Sean. „Presne v strede. Idem zistiť, čo sa stalo.“

„Počkaj, Sean...“

Ale Sean už bežal nádvorím do garáže. Dvojčatá zostúpili z motoriek. Stáli mu chrbtom, nedali si dolu prilby. Jeden nazeral cez pootvorené dvere, ktoré viedli z garáže rovno na párty do klubovne, akoby nechcel, aby ho objavili, kým neposúdi, čo je to za žúr. Joao, Seanov najlepší kamarát, stál pri svojej motorke. Odopol zásobník zo škaredého AK-47 a zdalo sa, akoby počítal, koľko mu v ňom zostalo nábojov. Sean ho tľapol po chrbte. Joao sa musel zľaknúť, lebo sa prudko zvrtol.

„Čo sa ti stalo s priezorom, Joao? Spŕška kamienkov?“

Joao neodpovedal, akoby mal zrazu naponáhlo a potreboval nabiť zbraň. Robil to nezvyčajne ťarbavo.

Okrem toho pôsobil zrazu... vyšší. Akoby pred ním nestál Joao, ale...

„Kurva!“ zareval Sean, o krok ustúpil a chytil sa za opasok. Lebo už chápal, čo spôsobilo tú dieru v priezore a že už svojho najlepšieho kamaráta neuvidí. Seanovi sa podarilo vytiahnuť pištoľ, odistiť a namieriť na muža, ktorý ešte zápasil so svojím samopalom, no vtom ho niečo trafilo do ramena. Automaticky namieril na miesto, odkiaľ prišiel úder. No nikto tam nebol. Vo dverách stál len chlap v bunde Norse Riders. V tej chvíli akoby Seanovi zvädla ruka. Pištoľ mu vypadla na dlážku.

„Ani necekni,“ povedal hlas za ním.

Sean sa opäť zvrtol.

Mieril naňho samopal a v zrkadlovom odraze prederaveného priezoru videl, ako mu z ramena trčí dýka.

Duff priložil hlaveň samopalu na tetovanie na čele chlapa. Díval sa do jeho gániacej, škaredej papule. Prst už stláčal spúšť, ešte milimeter a... Počul v prilbe svoj zrýchlený dych aj srdce, ktoré mu búchalo pod pritesnou koženou bundou.

„Duff,“ oslovil ho Macbeth odo dverí klubovne.

„Ticho.“

Duff stlačil spúšť o ďalší milimeter.

„Prestaň!“ zvýšil hlas Macbeth. „Teraz sme na rade my, aby sme vzali rukojemníka.“

Duff uvoľnil spúšť.

Chlapcova tvár bola biela ako posteľná plachta. Možno hrôzou, možno stratou krvi. Alebo obojím. Hlas sa mu zachvel. „Nepomáhame...“

Duff ho udrel hlavňou po tetovaní. Strhla mu pokožku na čele, chvíľu sa zabelela ako odraz Duffovej jazvy. Potom ju zaliala krv.

„Ak budeš držať hubu, chlapče, všetko bude fajn,“ povedal potichu Macbeth, keď k nim pristúpil bližšie. Potom schmatol chlapca za dlhé pačesy a s čepeľou dýky na krku ho tlačil k dverám klubovne. „Pripravený?“

„Nezabudni, že o Swena sa postarám ja,“ pripomenul mu Duff, skontroloval, či oblý zásobník pevne drží v samopale, a vykročil za Macbethom a chlapcom.

Macbeth rozkopol dvere, kryl sa za chlapcom, Duff mu bol v pätách.

Urehotaní a ukričaní členovia gangu Norse Riders sedeli pri dlhom stole v priestrannej, no už zafajčenej miestnosti. Všetci vedľa seba, chrbtom k stene, obrátení k trom dverám, čo viedli z klubovne. Iste pravidlo klubu. Duff odhadol ich počet na dvadsať. Hudba hrala naplno. Stones. Jumpin’ Jack Flash.

„Polícia!“ zareval Duff. „Nikto sa ani nepohne, inak môj kolega podreže tohto pôvabného mladíka!“

Čas zamrzol. Duff sledoval v spomalenom filme muža na konci stola, ako dvíha hlavu. Červený prasací ňufák s veľkými nosnými dierkami a vrkoče stiahnuté tak silno, že mu z očí robili dve úzke čiarky plné nenávisti. Z kútiku úst mu visela dlhá, tenká cigarilla. Sweno.

„Nezachraňujeme rukojemníkov,“ odsekol.

Chlapec stratil vedomie a klesol na zem.

Na dve sekundy miestnosť zmeravela, bolo počuť len Rolling Stones.

Kým si Sweno nepotiahol z cigarilly. „Berte ich,“ vyštekol.

Duff si všimol, ako sa dvíhajú aspoň traja členovia bandy, a bez váhania stisol spúšť svojho samopalu AK-47. Držal ju stlačenú. Chrlil kúsky olova s priemerom 7,62 mm, ktoré rozbíjali pivové fľaše, deravili dosku stola, bičovali stenu, zahrýzali sa do mäsa a umlčali aj Micka Jaggera medzi dvoma gas v refréne. Macbeth po jeho boku vytiahol dva revolvery, ktoré vzali mŕtvym členom Norse Riders v prístave aj s bundami, prilbami a motorkami. Duff mal pocit, že v dlani drží teplé, mäkké ženské telo. Miestnosť postupne pohlcovala tma, ako hasli rozstrieľané lampy. A keď Duff konečne uvoľnil spúšť, vzduchom poletoval prach a perie a rozkolísaná stropná lampa vrhala na steny tiene, ktoré vyzerali ako unikajúce prízraky.

3. kapitola

„Rozhliadal som sa okolo seba a v šere som videl len členov Riders s tvárami vrazenými do podlahy,“ vysvetľoval Macbeth. „Krv, črepiny a prázdne nábojnice.“

„Ježiši!“ prekrikoval Angus živú vravu v krčme U murára, v obľúbenom podniku gardy za železničnou stanicou. Modré, prepité oči sa zbožne dívali na Macbetha. „Vy ste ich skrátka zmietli! Kristenanebi! Na zdravie!“

„No, no, dávaj si pozor na slovník, ty budúci kňaz,“ napomenul ho Macbeth, ale keď všetkých osemnásť prítomných členov gardy zdvihlo krígle, napokon s úsmevom zavrtel hlavou a pridal sa k nim. Poriadne si odpil a pozrel sa na Olafsona, ktorý držal ťažký polliter v ľavej ruke.

„Olafson, ešte bolí?“

„Je to o čosi lepšie, odkedy viem, že jedného z nich rovnako bolí rameno,“ zašušlal Olafson a zahanbene si napravil šatku, keď sa ostatní nahlas zasmiali.

„Cestu nám prekopali Banquo a tuto Olafson,“ pokračoval Macbeth. „Ja som týmto dvom umelcom len držal svetlo ako nejaký asistent.“

„Veď rozprávaj ďalej,“ zakričal Angus. „S Duffom ste mali na zemi celý gang. Čo sa stalo potom?“ Dlhé plavé vlasy si zastrčil za uši, akoby chcel lepšie počuť.

Macbeth chvíľu sledoval pohľady plné očakávania, vymenil si pohľad s Banquom a pokračoval. „Niektorí kričali, že sa vzdávajú. Prach sadol, hudbu sme rozstrieľali, a tak konečne zavládlo ticho, no situácia zostávala v tme naďalej neprehľadná. S Duffom sme ich začali kontrolovať od nášho konca miestnosti, nikoho sme nezabili, no pár z nich nepochybne potrebovalo lekársku pomoc. Duff reval, že nevidí Swena.“ Macbeth prešiel prstom po zarosenom pohári. „Všimol som si dvere pri konci stola, na mieste, kde sedel Sweno. A práve vtedy sme začuli, ako štartujú motorky. A tak sme nechali všetkých tak a bežali sme von. Tri motorky práve vychádzali bránou a jedna z nich bola červená Swenova. Strážnik, vyholený chlap s bradou, práve naštartoval a nasledoval ich. Duff šalel, chcel vyraziť hneď za nimi, ja som ho však upozornil, že v klubovni zostalo pár škaredo zranených chlapov...“

„A myslel si si, že to Duffa zastaví?“ ozval sa čísi sipot. „Strach z toho, že nejaká sviňa vykrváca, keď on môže dostať Swena?“

Macbeth sa zvrtol za hlasom. Autor otázky sedel sám vo vedľajšom boxe s tvárou ukrytou v tieni pod skriňou s trofejami šípkárskeho klubu.

„Myslel si si, že Duff bude brať ohľad na životy pár bezcenných ľudí, keď má na dosah taký triumf?“ V tieni sa zdvihol krígeľ. „Predsa len musí dbať o svoju kariéru.“

Pri Macbethovom stole zavládlo ticho.

Banquo zakašľal. „Do riti s kariérou, my z gardy nenechávame len tak zomierať bezbranných ľudí, Seyton. Neviem, ako ste na tom vy na drogovom.“

Seyton sa predklonil do svetla.

„Nikto na drogovom nepozná svoje úlohy. To je ten problém, keď máš šéfa ako Duff. No nechcel som ťa prerušiť, Macbeth. Vrátil si sa teda späť a pustil si sa do preväzovania rán?“

„Sweno je vrah, ktorý pri najbližšej príležitosti opäť zabije,“ povedal Macbeth, nespúšťajúc zrak zo Seytona. „A Duff sa bál, že nám uniknú cez most.“

„Bál som sa, že nám utečú rovnako, ako to skúšal ten nákladiak,“ vysvetľoval Duff. „A tak sme opäť naskočili na motorky. Šťavili sme stroje, koľko sa dalo. A ešte trochu viac. Jedna zle vypočítaná zákruta na mokrom asfalte...“

Duff odstrčil nedojedené zlatisté crème brûlée po damaskovom obruse reštaurácie Lyon, vytiahol z ľadu šampanské a dolial všetkým pri stole. „Po prvej ostrej zákrute dole v údolí som zbadal zadné svetlá štyroch motoriek, a tak som na to dupal ďalej. V spätnom zrkadle som videl, že Macbeth stíha.“

Duff pozrel ukradomky na policajného prezidenta Duncana, či jeho opis padá na úrodnú pôdu. Ťažko sa mu lúštil Duncanov mierny a priateľský úsmev. Duncan sa ešte priamo nevyjadril k večernej akcii, no že vôbec prišiel na oslavu... nie je už to prejavom uznania?

Možno áno, no jeho mlčanie Duffa znepokojilo. Lepší pocit mal z bledého, ryšavého riaditeľa oddelenia pre boj s korupciou, inšpektora Lennoxa, ktorý sa s priateľským entuziazmom nakláňal nad stôl a hltal každé slovo. Aj veľké zelené oči riaditeľky technikov Caithnessovej mu hovorili, že im verí každé slovo.

Duff odsunul fľašku. „Na ceste k tunelu sme išli bok po boku a svetlá pred nami rástli rýchlejšie. Akoby spomalili. Už som videl rohy Swenovej prilby. Vtedy sa stalo niečo nečakané.“

Duncan prisunul svoj pohár so šampanským k poháru s červeným vínom, no Duff nevedel posúdiť, či je to prejav napätia, alebo len netrpezlivosti. „Dve motorky odbočili hneď za autobusovou zastávkou, pri odbočke do Forresu. Zvyšní dvaja pokračovali do tunela. O pár sekúnd sme dorazili k rázcestiu a musel som urobiť rozhodnutie...“

Duff zdôraznil slovo rozhodnutie. Samozrejme, mohol použiť menej pompézne vybrať si. No vyberať si vie každý idiot, rozhodnutie je výsledok uváženia, vyžaduje si proces rozmýšľania a charakter, rozhodnutie prijíma vodca. A takého človeka bude potrebovať aj policajný prezident, keď bude vymenúvať riaditeľa novovytvoreného megalomanského oddelenia s názvom Organizovaná kriminalita. V Orgkrime splynulo drogové oddelenie s oddelením boja s gangmi. Išlo o logickú fúziu, keď si celý trh s drogami momentálne delili Hekate a Norse Riders po tom, ako pohltili ostatné gangy. Otázkou zostávalo meno nového riaditeľa, Duff, alebo Cawdor, skúsený riaditeľ boja s gangmi s podozrivo veľkým a už splateným domom v najlepšej štvrti mesta. Cawdor mal však priaznivcov aj v mestskej vláde a medzi Kennethovými starými sprisahancami v policajnej centrále. Všetci vedeli, že Duncan je ochotný zájsť ďaleko, aby sa zbavil všetkých Cawdorov, ale musí postupovať obozretne, ak nechce stratiť kontrolu nad policajným zborom. Bolo však jasné, že jeden z dvojice Cawdor–Duff bude víťazom a druhý zostane bez oddelenia.

„Kývol som Macbethovi, aby sme ďalej sledovali tých, ktorí odbočili do Forresu.“

„Aha,“ nechápal Lennox. „Ale veď potom sa tí druhí dvaja dostanú za hranicu.“

„Presne. A v tom spočívala naša dilema. Sweno je prefíkaná líška. Poslal dvoch kumpánov do Forresu ako volavky a sám pokračuje k hranici, lebo len naňho jediného z Norse Riders niečo naozaj máme. Alebo počítal s tým, že budeme uvažovať, že uvažuje takto, a urobí presný opak?“

„A máme?“ spýtal sa Lennox.

„Čo či máme?“ nechápal Duff a márne sa snažil nedať najavo podráždenie, že ho zasa prerušili.

„Niečo na Swena. Pokiaľ viem, masaker zo Stoke je dávno premlčaný.“

„Dve lúpeže na pošte v prvom okrsku spred piatich rokov,“ netrpezlivo odsekol Duff. „Máme aj Swenove odtlačky prstov.“

„A čo ostatní z Norse Riders?“

„Na tých nemáme ani hovno. A nezískali sme nič ani dnes, keďže všetci mali na hlavách prilby. Akokoľvek, keď odbočili k Forresu, videli sme prilbu...“

„Čo je masaker zo Stoke?“ spýtala sa Caithnessová.

Duff si vzdychol.

„To si ešte ani nebola na svete,“ priateľsky odvetil Duncan.„Stalo sa to v Capitole hneď po vojne. Swenovho brata mali zatknúť za dezerciu a bol dosť hlúpy, že vytiahol zbraň. Dvaja policajti, ktorí strávili vojnu v zákopoch, ho rozstrieľali na kusy. Sweno pomstil brata o pár mesiacov v Stoke. Prišiel na tamojšiu policajnú stanicu a sťal štyroch policajtov, medzi nimi aj ženu v najvyššom štádiu tehotenstva. Potom nám zmizol z radarov, a keď sa opäť zjavil, jeho čin bol premlčaný. Nech sa páči, Duff, pokračuj.“

„Ďakujem. Myslel som si, že netušia, ako blízko sme im v pätách, že dokonca vidíme Swenovu prilbu odbočovať k Forresu a Starému mostu. Dobehli sme ich po pár kilometroch. Teda, Macbeth vystrelil dvakrát do vzduchu, keď ešte boli kus pred nami. Vtedy zastali. Zastali sme aj my. Medzitým sme vyšli z údolia a už nepršalo. Dobrá viditeľnosť, mesačný svit, päťdesiat, možno šesťdesiat metrov. Vytiahol som svoj AK-47 a zakričal som na nich, aby zliezli z motoriek, prešli päť krokov smerom k nám a kľakli si na asfalt s rukami za hlavou. Poslúchli nás, zostúpili sme z motoriek a vykročili k nim.“

Duff prižmúril oči.

Opäť ich videl.

Ako kľačia.

Kožený odev mu vŕzgal, keď kráčal k nim. Na kraji zorného poľa mu visela kvapka vody z hrany otvoreného priezoru. Čoskoro sa odlepí. Čoskoro.

„Boli sme od nich možno desať, možno pätnásť krokov, keď Sweno vytiahol pištoľ,“ pokračoval Macbeth. „Duff ihneď reagoval. Začal páliť a zasiahol Swena trikrát do hrude. Bol mŕtvy, skôr než udrel prilbou o asfalt. Medzitým však ten druhý vytiahol pištoľ, namieril na Duffa, no našťastie už nestihol vystreliť.“

„Jebem ti!“ vykríkol Angus. „Zastrelil si ho, však?“

Macbeth sa oprel. „Prebodol som ho dýkou.“

Banquo sa zadíval na svojho šéfa.

„Skutočne impozantné,“ zašepkal z tieňa Seyton. „Platí však, že Duff reagoval rýchlejšie, keď Sweno vytiahol zbraň? To by som od teba nečakal, Macbeth.“

„Takže by si sa mýlil,“ odsekol Macbeth. O čo Seytonovi ide? „Tak ako Duff,“ dodal Macbeth a priložil si pohár k perám.

„Zmýlil som sa,“ prikývol Duff a kývol čašníkovi, že potrebujú ešte fľašu šampanského. „Samozrejme, nie keď som strieľal. Mýlil som sa, keď som nám vybral odbočku do Forresu.“

Čašník pristúpil k stolu a zašepkal ospravedlnenie, že zatvárajú a aj tak nesmú nalievať alkohol po polnoci. Iba že by policajný prezident...

„Ďakujem za ponuku,“ prerušil ho Duncan, ktorý vedel brilantne skombinovať lišiacky úsmev a karhavo zdvihnuté obočie. „No budeme dodržiavať zákon.“

Čašník sa vzdialil.

„Aj tí najlepší sa niekedy zle rozhodnú,“ vrátil sa k téme Duncan. „Kedy si to pochopil? Keď ste mu sňali prilbu?“

Duff zavrtel hlavou. „Už keď som si kľakol k mŕtvole a pohľad mi spočinul na jeho motorke. Nebola Swenova, chýbala jeho šabľa. A títo chlapi si nepožičiavajú motorky.“

„Zato prilby áno?“

Duff pokrčil plecom. „Mohol som to tušiť. Veď sme s Macbethom urobili ten istý trik. Sweno si s ním vymenil prilbu, potom spomalili, aby sme videli, že jeho prilba odbočuje do Forresu. On pritom prebehol tunelom a unikol nám cez most.“

„Bystré, to sa musí Swenovi nechať,“ zamyslel sa Duncan. „Má smolu, že jeho ľuďom to myslí pomalšie.“

„Na čo narážate?“ nechápal Duff a skontroloval účet, ktorý mu priniesol čašník.

„Prečo vytiahli pištoľ na policajta, hoci vedeli – ako si sám povedal –, že máme dôkazy len proti Swenovi? Mohli sa nechať zatknúť a o pár hodín vypochodovať z policajnej stanice ako slobodní ľudia.“

Duff mykol plecom. „Možno neverili, že sme od polície. Možno sa báli, že ich naháňa Hekate a prišli sme ich zabiť.“

„Alebo má pravdu policajný prezident,“ podotkol Lennox. „A sú jednoducho hlúpi.“

Duncan si pošúchal bradu. „Koľko členov Norse Riders sa nám podarilo dostať za mreže?“

„Šesť,“ odvetil Duff. „Keď polícia dorazila do klubovne, zostali tam už len ťažko zranení.“

„Doteraz som si myslel, že gangy ako Norse Riders nenechávajú svojich zranených napospas nepriateľom.“

„Vedeli, že sa tak rýchlejšie dostanú do opatery lekárov. Práve ich ošetrujú. Predpokladáme, že sa nám podarí predĺžiť ich väzbu do zajtra. A dovtedy z nich vytlačíme čo najviac informácií o Swenovi. Nech si trpia, koľko chcú. Nájdeme ho, šéfe.“

„To ma teší. Štyri a pol tony amfetamínu. To je dosť.“

„To teda je,“ usmial sa Duff.

„Až toľko, že sa právom pýtam, čo vás viedlo k tomu, že ste ma o akcii neinformovali vopred?“

„Čas,“ rýchlo odsekol Duff. Zvažoval rôzne alternatívy odpovedí na otázku, ktorá musela prísť. „Nemali sme čas. Od chvíle, keď som dostal ten tip, sme museli ihneď konať. Ako šéf som musel zvážiť dôležitosť byrokratických pravidiel v pomere k riziku, že nestihneme zadržať štyri a pol tony amfetamínu na ceste do krvného obehu mládeže tohto mesta.“

Duff sa pozrel na Duncana, ktorý ho zamyslene skúmal. Ukazovákom sa škriabal po špičke brady. Potom si navlhčil pery.

„Pretieklo priveľa krvi. Máme poškodený most. Ryby vo fjorde sú zrejme už kompletne závislé. A Sweno zostal na slobode.“

Duff v duchu zanadával. Ten arogantný svätuškársky idiot predsa musí vnímať aj celkový obraz!

„Na druhej strane,“ pokračoval policajný prezident, „šesť členov Norse Riders sedí vo väzbe. A nech nás aj konzumácia rýb v najbližších týždňoch bude dostávať do nálady, je to lepšie, než keby sa tovar dostal k našim deťom. Alebo...“ Duncan zdvihol pohár so šampanským. „Do našich skladov.“

Lennox a Caithnessová sa zasmiali. Bolo známe, že zo skladov policajnej centrály mizne všetko, čo nie je prikované k zemi.

„Takže,“ nadýchol sa Duncan a zdvihol pohár. „Hodnotím to ako mimoriadne slušný výsledok policajnej práce, Duff.“

Duff dvakrát zažmurkal. Srdce mu poskočilo.

„Ďakujem,“ dopil šampanské.

Duncan vzal kožený obal s účtom. „A účet je dnes na mňa.“ Vybral účtenku, premeral si ju vo vystretej ruke, žmúril. „Hoci nevidím, či som dostal skutočný účet.“

„Kto ho kedy dostal?“ spýtal sa Lennox a silene sa uškrnul, keď sa nikto nezasmial.

„Nechajte mňa,“ vzala mu účtenku Caithnessová a nasadila si starecké okuliare s kosteným rámom. Duff vedel, že ich nepotrebuje a používa ich len preto, aby jej pridali pár rokov a odobrali pozornosť z jej výzoru. Duncan postupoval odvážne, keď jej zveril oddelenie technikov. Nie že by niekto pochyboval o jej odbornej kompetencii, ukončila policajnú akadémiu ako najlepšia študentka, okrem toho študovala aj chémiu a fyziku. No bola najmladšia z vedenia, bez partnera a jednoducho príliš pekná na to, aby ho ľudia nepodozrievali zo všelijakých motívov. Plamene sviečok sa jej trblietali v očiach za sklami okuliarov, na vlhkých, plných červených perách aj na žiarivo bielych zuboch. Duff privrel oči. Ligotavý vlhký asfalt, vlhký zvuk pneumatík. Mľaskavý zvuk. Krv, čo kvapká na podlahu, keď si chlapec vytiahne z krku dýku. Akoby Duffovi zovrela hruď niečia ruka, nahlas si vzdychol a otvoril oči.

„Všetko v pohode?“ Lennox mu dolieval vodu, posledná kvapka práve dopadla do pohára. „Napi sa, Duff, nech si rozriediš šampanské. Ideš šoférovať.“

„Neprichádza do úvahy,“ odsekol Duncan. „Nedovolím, aby moji hrdinovia nafúkali alebo nebodaj niekam nabúrali. Môj šofér nenamieta proti malej zachádzke.“

„Ďakujem,“ prikývol Duff. „Ale Fife leží...“

„... leží mi v podstate na ceste domov,“ neustúpil Duncan. „A nech sa mi poďakuje pani Duffová a vaše dve úžasné deti.“

„Ospravedlňte ma.“ Duff odsunul stoličku, vstal a zmizol.

„Špičkový policajt,“ konštatoval Lennox, sledujúc Duffa, ktorý neistým krokom kráčal k toaletám.

„Duff?“ spýtal sa Duncan.

„Aj on, ale myslel som skôr Macbetha. Má skvelé výsledky, jeho chlapi ho milujú, a hoci pracoval pod Kennethom na boji s korupciou, nikto nepochybuje o jeho čistom štíte. Škoda, že nespĺňa formálne predpoklady na vyššiu pozíciu.“

„Nikde sa predsa nepíše, že na vyššiu pozíciu potrebuješ viac než policajnú akadémiu. Pozri sa na Kennetha.“

„To áno, ale Macbeth aj tak nie je jeden z nás.“

„Z nás?“

„No.“ Lennox s úškrnom zdvihol pohár so šampanským. „Šéfov si vyberáte spomedzi ľudí, ktorí – či sa nám to páči, alebo nepáči – patria k elite. Všetci pochádzame z dobrých štvrtí tohto mesta alebo priamo z Capitolu, získali sme vzdelanie a naše priezviská vzbudzujú rešpekt. Ak mi rozumiete, Macbetha pokladajú skôr za človeka z ľudu.“

„Rozumiem ti. Počúvaj, trochu ma zneistilo to Duffovo potácanie sa. Mohol by si...“

Toaleta bola našťastie prázdna.

Duff si zapol zips, prešiel k umývadlám, pustil si vodu a opláchol tvár. Počul, ako sa za ním otvorili dvere.

„Duncan ma požiadal, aby som ťa išiel skontrolovať,“ prezradil mu Lennox.

„Hm. Čo si podľa teba myslí?“

„O čom?“

Duff si odtrhol papierovú servítku a osušil si tvár. „O... tom, čo sa stalo.“

„Asi to, čo my všetci – že si odviedol dobrú prácu.“

Duff prikývol.

Lennox sa krátko zasmial. „Ty si naozaj brúsiš zuby na Orgkrim, však?“

Duff pustil vodu a namydlil si ruky, opätujúc v zrkadle pohľad riaditeľa oddelenia boja s korupciou.

„Podľa teba som štréber?“

„Veď na tom predsa nie je nič zlé,“ uškrnul sa Lennox. „Len ma baví sledovať ťa.“

„Lennox, ja sa na to hodím. A tak je proste mojou povinnosťou voči tomuto mestu a budúcnosti mojich a tvojich detí urobiť pre Orgkrim čo najviac. Alebo by som mal prenechať najväčšie oddelenie Cawdorovi? Hoci obaja vieme, že si nepochybne zašpinil aj zakrvavil paprče, aby prežil tak dlho pod Kennethom?“

„Aha,“ zasmial sa Lennox. „Takže ťa poháňa zodpovednosť, nie osobné ambície, čo? Svätý Duff, dovoľ mi, aby som ti otvoril dvere.“ Lennox sa hlboko uklonil. „Lebo predpokladám, že sa vzdáš zvýšenia platu aj iných súvisiacich privilégií.“

„Plat, česť aj sláva sú pre mňa druhoradé,“ konštatoval Duff. „Spoločnosť však odmeňuje svojich najužitočnejších členov. Pohŕdať tou odmenou by znamenalo pohŕdať spoločnosťou.“ Zadíval sa na črty svojej tváre. Ako zistíš, že človek klame? Dá sa to vôbec, ak dotyčný presvedčil sám seba, že pravdivá verzia o smrti tých dvoch chlapov na poľnej ceste je tá, na ktorej sa s Macbethom dohodli?

„Už si si doumýval ruky, Duff? Duncan by sa rád pobral domov.“

Chlapi z gardy sa lúčili v mrholení pred krčmou.

„Vernosť a bratstvo,“ odriekal Macbeth. Ostatní mu odpovedali vo viac či menej bľabotajúcom chóre: „Krstení ohňom, zjednotení krvou.“

Potom sa rozpŕchli na všetky svetové strany. Macbeth a Banquo vykročili na západ popred pouličného hudobníka, ktorý skôr zavýjal, než spieval Meet Me On The Corner, a prechádzali cez opustené, spustnuté haly a osirelé chodby železničnej stanice. Zvláštne teplý vietor naberal v chodbách silu a rozfukoval smeti medzi kedysi peknými dórskymi stĺpmi, ktoré sa rozpadali po rokoch útokov exhalátov a absencie údržby.

„Tak čo,“ začal Banquo. „Už mi povieš, čo sa naozaj stalo?“

„Radšej mi povedz ty o Kennethovi a o tom nákladiaku,“ zmenil tému Macbeth. „Deväťdesiatmetrový voľný pád!“ Jeho smiech sa odrážal od murovanej klenby.

Banquo sa usmial. „Prestaň, Macbeth! Čo sa stalo na tej poľnej ceste?“

„Už informovali verejnosť, ako dlho budú opravovať ten most?“

„Iných možno oklameš, mňa však nie.“

„Banquo, dali sme ich dole. Potrebuješ vedieť ďalšie podrobnosti?“

„Potrebujem?“ Banquo rukou zahnal zápach vychádzajúci zo schodov k toaletám, kde sa rozkročená žena neurčitého veku hrbila pri zábradlí. Vlasy jej zakrývali tvár.

„Nie.“

„Tak potom,“ mykol plecom Banquo.

Macbeth sa pristavil pri chlapcovi, ktorý sa opieral o stenu. Keď si čupol k jeho šálke, chlapec zdvihol zrak. Jedno oko mal prelepené čiernou páskou, druhé sa na nich dívalo opojené, zo sna. Macbeth mu do šálky strčil bankovku a položil mu ruku na plece.

„Ako ti je?“ spýtal sa potichu.

„Macbeth,“ zavrčal chlapec. „Čo nevidíš?“

„Zvládneš to,“ nepočúval ho Macbeth. „Nikdy na to nezabudni. Podarí sa ti s tým prestať.“

Chlapcovi preskakoval zachrípnutý hlas. „Aha, a odkiaľ to tak asi vieš?“

„Ver mi, nebudeš prvý.“ Macbeth vstal a chlapec za nimi zakričal roztrasené Boh ti žehnaj, Macbeth!

Vošli do haly vo východnom krídle stanice. Vládlo tu zvláštne ticho ako v kostole. Narkomani, ktorí nesedeli, neležali alebo nestáli pri stenách, sa potulovali halami v spomalenom tanci ako astronauti v cudzej atmosfére a v inej gravitácii. Pár z nich s nedôverou sledovalo dvoch policajtov, no väčšina ich proste ignorovala. Akoby ich röntgenový pohľad dávno odhalil, že nemajú nič na predaj. Väčšina už bola taká vyziabnutá a zničená, že sa im ani nedal určiť vek. A nikto netušil, koľko rokov im ešte zostalo.

„Nikdy sa nenecháš zlákať, aby si to vyskúšal ešte raz?“ spýtal sa Banquo.

„Nie.“

„Väčšina abstinujúcich narkomanov sníva o poslednej dávke.“

„Ja nie. Poďme odtiaľto preč.“

Vyšli k schodom pred západnou bránou a zastali, keď ich strecha prestala chrániť pred dažďom. Vedľa nich na čiernych koľajniciach na nízkom podstavci stálo čosi, čo pripomínalo prehistorického netvora. Stodesaťročná Bertha, prvá lokomotíva krajiny, bola stelesnením optimizmu, ktorý tu kedysi vládol. Široké, majestátne, ploché schody viedli k tmavému a osirelému Námestiu pracujúcich, kde to kedysi žilo všemožným ruchom, stáli tu trhové stánky, cestujúci sa náhlili sem a tam, no teraz sa zmenilo na miesto duchov a šepotal tu len vietor. Na konci námestia žiarili svetlá vznešenej murovanej stavby, v ktorej kedysi sídlilo riaditeľstvo železníc. Po zrušení vlakov budova pustla, až kým ju nekúpili a neprestavali na to najpompéznejšie a najelegantnejšie, čo mesto vedelo ponúknuť: kasíno Inverness. Banquo tam vstúpil jediný raz a ihneď pochopil, že to nie je jeho typ podniku. Lepšie povedané, že on nie je ich typ hosťa. On sa hodil skôr do Obelisku, kam chodili menej elegantní ľudia, drinky tam stáli polovicu a prostitútky neboli ani také krásne, ani diskrétne.

„Dobrú noc, Banquo.“

„Dobrú noc, Macbeth. A dobre sa vyspi.“

Všimol si, ako sa priateľovo telo zachvelo, potom sa v tme zablýskali Macbethove zuby. „Pozdrav Fleancea a pochváľ sa mu, že jeho otec urobil v noci veľkú vec. Čo by som dal za to, aby som videl padať Kennetha voľným pádom z jeho vlastného mosta...“

Banquo počul jeho spokojné hundranie, keď mizol v tme a daždi na námestí. A keď utíchlo aj to, zmocnil sa ho nepokoj. Macbeth nebol len kamarát a kolega, bol mu ako syn, ako Mojžiš v košíku, a Banquo ho miloval takmer rovnako intenzívne ako Fleancea. Preto vyčkal, až kým nevidel Macbetha vynoriť sa na druhej strane námestia a vojsť do svetla pred vchodom, z ktorého vystúpila vysoká žena s dlhými, ohnivými vlasmi v červených šatách. Objala ho. Akoby jej už fantóm zvestoval, že jej milovaný sa blíži.

Lady.

Možno sa jej doniesla správa o udalostiach večera, žena ako Lady by sa nikdy nedostala tam, kde je, keby sa neobklopila ľuďmi, ktorí ju informovali o všetkom, čo potrebovala vedieť z diania pod povrchom tohto mesta. Dlho sa objímali. Lady bola krásna žena a kedysi bola možno ešte krajšia. Nikto zrejme netušil jej skutočný vek, nepochybne mala viac než Macbethových tridsaťtri. No možno mali pravdu tí, ktorí tvrdili, že skutočná láska prekoná všetko.

A možno nie.

Starší policajt sa zvrtol a vykročil na sever.

Vo Fife odbočil šofér policajného prezidenta podľa pokynov na prašnú cestu. Kamienky mu odskakovali spod pneumatík.

„Zastavte tu. Zvyšok už prejdem,“ požiadal ho Duff.

Šofér zabrzdil. V tichu zrazu počuli cvrlikať kobylky aj šum listov v korunách.

„Nechceš ich zobudiť,“ pochopil Duncan a zadíval sa na neveľký biely dom v mesačnom svite. „Máš pravdu. Nech naši drahí spia a nič nenaruší ich pocit bezpečia. Máte to tu pekné.“

„Ďakujem. A ospravedlňujem sa za tú zachádzku.“

„Duff, občas si človek musí vybrať aj dlhšiu cestu. A keď nabudúce dostaneš tip na Norse Riders, zvolíš si dlhšiu cestu cezo mňa, dohodnuté?“

„Dohodnuté.“

Duncan si prechádzal ukazovákom po brade.

„Naším spoločným cieľom je urobiť toto mesto lepším pre všetkých, Duff. To si však vyžaduje spoluprácu všetkých dobrých ľudí, ktorí musia myslieť na záujem spoločnosti, nielen na svoj vlastný.“

„Samozrejme. A chcem vás ubezpečiť, že som ochotný ujať sa akejkoľvek práce, ktorá poslúži zboru a mestu, pane.“

Duncan sa usmial. „V tom prípade sa ti ja musím poďakovať, Duff. Už len posledná vec...“

„Áno?“

„Spomínal si, že štrnásť členov Norse Riders vrátane samotného Swena ste tam nečakali. Aj oni by ľahšie utajili akciu, keby poslali do prístavu dvoch chlapov, ktorí by celkom nepozorovane odviezli nákladiak do bezpečia.“

„To je pravda.“

„Napadlo ti, že aj Sweno dostal tip? A tušil, že ich tam čakáte? V tom prípade by tvoje obavy z úniku informácií možno nestáli celkom na vode. Dobrú noc, Duff.“

„Dobrú noc.“

Duff vykročil k domu. Nadýchol sa vône hliny a trávy, na ktorú už sadla ranná rosa. Už mu to napadlo a teraz to Duncan vyslovil nahlas. Únik informácií. Bonzák. A jeho úlohou je nájsť zdroj toho úniku. Nájde ho hneď zajtra.

* * *

Macbeth ležal na boku s privretými očami. Za chrbtom počul jej pravidelný dych a z kasína duneli basy ako tupý tlkot srdca. Majú otvorené celú noc, no teraz bolo neskoro už aj pre gamblerov a alkoholikov. Po chodbách prechádzali nocujúci hostia a odomykali si izby. Niekto sám, iný s manželkou. A ďalší zasa s iným sprievodom. Lady sa do toho nemiešala, kým ženy prichádzajúce do kasína Inverness dodržiavali nepísané pravidlá a boli vždy diskrétne, vždy udržiavané, vždy triezve, vždy nenakazené a vždy, vždy krásne.

Nedlho po tom, ako sa dali dokopy, sa ho Lady spýtala, prečo sa na ne nedíva. A smiala sa, keď jej odvetil, že má oči len pre ňu. Až neskôr pochopila, že to myslí vážne a doslova. Nemusel sa obzerať, aby ju videl, jej črty mal vypálené na sietnici. Nech sa nachádzal kdekoľvek, stačilo mu privrieť oči a bola tam. Pred Lady nemal žiadnu. Pravda, pri niektorých ženách sa mu silnejšie rozbúchalo srdce a určite nejedno ženské srdce zahorelo preňho. A nepochybne mu niektorá zanechala aj jazvu na srdci. No so žiadnou z nich neprežil nič intímne. Keď to Lady pochopila a spýtala sa s úsmevom, či jej osud daroval skutočného panica, rozpovedal jej svoj príbeh. Dovtedy ten príbeh poznali len dvaja ľudia na celom svete. A potom mu ona rozpovedala svoj.

Hodvábny paplón mu na nahom tele pripadal ťažký a pridrahý. Ako horúčka, ktorá zároveň zohrieva aj chladí. Z jej dychu pochopil, že sa zobudila.

„Čo je?“ spýtala sa rozospatým hlasom.

„Nič,“ zašepkal. „Len neviem zaspať.“

Pritisla sa k nemu, hladila ho po hrudi a po pleciach. Občas, ako teraz, dýchali do taktu. Akoby splynuli do jedného organizmu, ako siamské dvojičky, čo sa delia o pľúca, presne ten pocit mali aj vtedy, keď si rozprávali svoje príbehy, a on pochopil, že už nie je sám.

Rukou skĺzla po jeho ramene, po tetovaniach, k predlaktiu a tam mu prechádzala po jazvách. Povedal jej aj o nich. A o Lorrealovi. Nič pred sebou neskrývali. Nemali tajomstvá, no prosil ju, aby ho ušetrila tých najdesivejších detailov. Milovala ho, to jediné bolo dôležité, to jediné o nej musel vedieť.

Prevrátil sa na chrbát. Hladkala ho po bruchu, prestala, čakala. Bola kráľovná. A jej poddaný sa poslušne postavil pod hodvábnou látkou.

Keď Duff vkĺzol do postele k svojej manželke, načúval jej pravidelnému dychu a cítil teplo z jej chrbta, spomienky na to, čo sa stalo, už akoby začali blednúť. Ich domov naňho takto účinkoval odjakživa. Pochádzala zo zámožnej rodiny z bohatej západnej časti mesta, a hoci si jej rodičia od neho spočiatku udržiavali odstup, postupne akceptovali tvrdo pracujúceho, ambiciózneho mladíka. A podľa svokra pochádzal Duff z dostatočne solídnej rodiny. Všetko ostatné sa už dialo takmer automaticky.

Manželstvo, deti, dom vo Fife, kde deti mohli vyrastať bez toho, aby dýchali jedovatý vzduch mesta, kariéra, všedné dni. Veľa všedných a dlhých dní a na obzore povýšenie. A čas letí. Tak to proste je. Bola dobrá žena aj manželka, o to nešlo. Múdra, starostlivá a verná. A čo on? Nebol azda dobrý manžel? Neživil ich, nešetril peniaze na vzdelanie pre deti, nepostavil im chatu pri jazere? Ale áno, ani ona, ani jej otec sa nemohli na nič sťažovať. No bol taký, aký bol, nemohol za to. O rodinnom živote a teple domova sa dá povedať všeličo, poskytuje však človeku pokoj. Má svoje vlastné tempo, svoj vlastný plán bez ohľadu na to, čo sa deje vo svete. A práve to vnímanie reality – alebo jeho absenciu – potrebuje. Je to preňho životne dôležité. Občas.

„Takže si sa vrátil...“ zamrmlala.

„K tebe a deťom.“

„... na noc,“ dodala.

Chvíľu ležal a načúval tichu medzi nimi. Snažil sa uhádnuť, či je dobré, alebo zlé. Potom sa jej nežne dotkol ramena. Opatrne zatlačil končekmi prstov na unavené svaly, na miesta, kde to mala rada.

Zatvoril oči.

A opäť to videl.

Dažďovú kvapku na hrane priezoru. Muža, ktorý pred ním nehybne kľačal. Prilbu s rohmi. Duff mu chcel niečo povedať, no nenašiel slová. Namiesto toho namieril. Nemohol by sa aspoň pohnúť? Kvapka sa čoskoro odlepí.

„Duff,“ ozval sa mu za chrbtom Macbeth. „Duff, ne...“

Kvapka padala.

Duff stlačil spúšť. Stlačil spúšť. Stlačil spúšť.

Tri výstrely.

Kľačiaci muž pred ním klesol na zem.

Následné ticho trhalo bubienky. Duff si kľakol k mŕtvemu, sňal mu prilbu. Akoby naňho niekto vylial vedro s ľadovou vodou, keď pochopil, že to nie je Sweno. Mladík mal zatvorené oči, zdalo sa, že pokojne spí.

Zvrtol sa, pozrel na Macbetha. Cítil, ako mu oči zalievajú slzy, nevedel sa nadýchnuť, len zavrtel hlavou. Macbeth prikývol, strhol prilbu aj druhému. Aj to bol mladý chalan. Duff prehltol hrču v hrdle, skryl si tvár do dlaní. Aj cez svoje hlasné vzlyky počul chlapcovo žobronenie ako škrekot čajky nad ľudoprázdnou pláňou. „Nie, nerobte to! Nič som nevidel, nikomu to nepoviem! Prosím, aj tak mi neuverí nijaký súd. Ja...“

Hlas uťal. Duff počul buchnutie o asfalt, chrchlanie, potom zavládlo ticho.

Zvrtol sa. Až teraz si všimol, že druhý chlapec je oblečený v bielom. Látka nasávala krv, ktorá mu vytekala z rany na hrdle.

Macbeth stál za chlapcom s dýkou.

Hruď sa mu dvíhala. „Teraz,“ vydýchol zachrípnutým hlasom. Odkašľal si. „Teraz som ti splatil dlh, Duff.“

Duff pritlačil končeky prstov tam, kde vedel, že to bude bolieť.

Druhou rukou zakryl mužovi ústa, aby potlačil jeho krik, a zatlačil ho do nemocničného lôžka. Muž zúfalo trhal putami, ktoré ho držali pri ráme postele. V dennom svetle, ktoré presvitalo cez okno, Duff jasne rozoznával sieť jemných žiliek okolo veľkých, od šoku čiernych zreničiek v doširoka otvorených očiach pod tetovaním Norse Rider Till I Die na čele. A jeho vlastný ukazovák a prostredník sa mu sfarbili do červena tam, kde prenikli pod obväz a mľaskajúc vchádzali do rany na ramene.

Akákoľvek práca, opakoval si Duff. Čo poslúži zboru a mestu.

A zopakoval otázku: „Kto v polícii je vaša spojka?“

Odtiahol mu ruku z ramena. Muž prestal kričať. Uvoľnil mu ústa. Muž nereagoval. Strhol mu z rany obväz a strčil do rany všetky prsty.

Vedel, že je len otázkou času, kedy sa dočká odpovede. Že jestvuje hranica, koľko človek vydrží, kým sa nevzdá, kým neporuší akúkoľvek vytetovanú prísahu a urobí všetko – úplne všetko –, čo by o sebe nikdy nepovedal. Lebo večná vernosť je neľudská a zrada ľudská.

4. kapitola

Prešlo dvadsať minút.

Dvadsať minút, odkedy Duff vošiel do nemocnice a pritlačil končeky prstov na rameno muža s tetovaním, kým v šoku nevyšiel von s dostatkom informácií, kto, kedy a ako, aby dotyčný nemohol vyvrátiť jeho tvrdenia, ak naozaj nebol stopercentne nevinný. V šoku, lebo ak už naozaj mali medzi sebou škodcu, že to je práve tá osoba, bolo príliš dobré na to, aby to bola pravda.

Prešlo tridsať minút.

Tridsať minút, kým si Duff sadol za volant, prešiel mrholiacimi kvapkami, ktoré kropili mesto ako starcov moč, zaparkoval pred policajnou stanicou, prijal veľkorysé kývnutie hlavou recepčnej ako znak toho, že môže ísť ďalej, kým si nesadol oproti Duncanovi a nevyslovil jediné meno. Cawdor. A policajný prezident sa predklonil, spýtal sa ho, či si je istý, predsa len hovoria o riaditeľovi oddelenia boja s gangmi, opäť sa oprel, pošúchal si tvár dlaňami a Duff ho počul po prvýkrát zanadávať.

Prešlo štyridsať minút.

Štyridsať minút, kým Duncan zistil, že Cawdor má voľno, zdvihol telefón a dal Macbethovi pokyn na jeho zadržanie, kým osem mužov gardy obkľúčilo Cawdorov dom, ktorý ležal tak ďaleko na západe, že tam ešte vždy vynášali smeti a odstraňovali bezdomovcov, na veľkom pozemku s výhľadom na more, kde mu bol najbližším susedom starosta Tourtell. Garda zaparkovala dva bloky od domu, prikradla sa do jeho blízkosti, dvaja chlapi z každého smeru.

Macbeth a Banquo sedeli na chodníku a opierali sa o vysoký múr vedľa brány na južnej strane. Cawdor – podobne ako väčšina jeho susedov – polepil svoj múr črepinami skla, no garda mala koberčeky na prekonanie aj takýchto prekážok. Akcia prebiehala podľa štandardných postupov, tímy sa mali ozvať vysielačkou, keď zaujmú dohodnutú pozíciu. Macbeth sa díval na ulicu, kde si šesťročný, možno sedemročný chlapec hádzal loptu o stenu. Teraz zmeravel a sledoval ich s otvorenými ústami. Macbeth sa dotkol ukazovákom pier a chlapec mu prikývol ako námesačný. S tým istým výrazom tváre ako včerajší chlapec v bielom, keď kľačal na asfalte, uvedomil si Macbeth.

„Zobuď sa,“ zašepkal mu do ucha Banquo.

„Čo?“

„Všetky tímy už potvrdili, že sú na mieste.“

Macbeth sa niekoľkokrát zhlboka nadýchol. Musí zabudnúť na všetko ostatné, dostať sa do stavu. Stlačil gombík na vysielačke: „Päťdesiat sekúnd a všetci ideme dnu. Sever? Prepínam.“

Angusov spevavý, uslintaný tón kňaza: „Všetko okej. Nevidím nijaký pohyb. Prepínam.“

„Západ? Prepínam.“

„Všetko okej.“ Hlas zástupcu. Seyton. Neutrálny, pokojný. „Počkaj! Pohli sa záclony. Prepínam.“

„Fajn,“ prikývol Macbeth. Nemusel ani premýšľať, tieto procesy drilovali každý boží deň kvôli tomu, čo ak. „V tom prípade sme možno odhalení, chlapi. Odpočítam a ideme dnu. Tri – dva – jeden... ideme!“

A vtedy prišiel. Ten stav. Stav, keď sa za ním zatvorili dvere a videl pred sebou len úlohu, seba a svojich ľudí.

Vstal, a kým Banquo prehadzoval cez múr koberček, všimol si, ako chlapec s loptou pomaly, roboticky máva voľnou rukou.

V priebehu pár sekúnd boli za múrom a bežali cez záhradu. Macbeth mal pocit, že vníma všetkými zmyslami každý detail naokolo. Počul, ako vietor praská v konároch, videl, ako vrana vzlieta z okraja strechy susedného domu, ucítil hnijúce jablko v tráve. Vybehli po schodoch, Banquo pažbou rozbil okno vedľa dverí, strčil doň ruku a odomkol zvnútra.

Keď vchádzali dnu, počuli rinčanie skla aj z iných častí domu. Osem na jedného. Keď sa Macbeth spýtal Duncana, či naozaj majú dôvod predpokladať, že Cawdor sa bude brániť, Duncan mu vysvetlil, že to nie je dôvod na takúto veľkú akciu.

„Macbeth, chceme vyslať signál, že nešetríme ani vlastných ľudí. Naopak. Rozbite okná, vykopnite dvere, robte hluk a potom vyveďte Cawdora v putách hlavným vchodom, aby to všetci videli a šírili ďalej.“

Macbeth vošiel prvý. Tisol si samopal k ramenu, kontroloval chodbu. Oprel sa chrbtom o stenu vedľa dverí do obývačky. Oči si postupne privykli na tmu po prechode z ostrého slnečného svetla. Zdalo sa, že všetky závesy v dome sú zatiahnuté. Banquo pokračoval do obývačky.

Keď sa Macbeth odlepil od steny, aby ho nasledoval, stalo sa to.

Útočník sa prirútil z tmy jedného z úzkych schodíšť nehlučne a rýchlo ako blesk. Vrazil Macbethovi do hrude, takže padol doluznačky.

Macbeth cítil na krku teplý dych, no podarilo sa mu vsunúť pred telo útočníka zbraň a odtlačiť papuľu, takže ostré zuby sa mu zahryzli len do ramena. Zareval od bolesti, keď mu veľké vrčiace psisko odtrhlo kus kože aj s mäsom. Pokúšal sa biť, no voľná ruka sa mu zaplietla do remeňa zbrane. „Banquo!“ Cawdor nemal psa. Vždy tieto veci pred akciou overovali. No toto bol pes a navyše silný. Macbeth cítil, ako hlaveň zbrane ustupuje. Tá beštia mu ide po krku. Čoskoro mu prehryzne krčnú tepnu.

„Ban...“

Pes zmeravel. Macbeth pohol hlavou a civel do zlomených očí. Potom psie telo ochablo a kleslo naňho. Macbeth ho zo seba striasol a zdvihol zrak.

Stál nad ním Seyton. Podával mu ruku.

„Ďakujem,“ dostal zo seba Macbeth a vstal bez jeho pomoci. „Kde je Banquo?“

„S Cawdorom sú tam,“ Seyton kývol do obývačky.

Macbeth prešiel k dverám. Odtiahli závesy a v silnom protisvetle videl len chrbát Banqua, ktorý sa díval k stropu. Nad ním sa vznášal anjel so slnečnou svätožiarou a so sklonenou hlavou, akoby sa modlil za odpustenie.

Prešla hodina.

Hodina, odkedy Macbeth povedal ideme, kým Duncan nezvolal všetkých riaditeľov oddelení a úsekov do veľkej zasadačky v policajnej centrále.

Stál za rečníckym pultom a nazeral do papierov. Duff vedel, že si tam zapísal slová tak, ako ich podľa neho treba povedať, no čoskoro zabudne na osnovu a povie ich tak, ako ich cíti tu a teraz. Nie preto, že by policajný prezident bol neriadená strela, to ani náhodou, len si uvedomoval svoj rečnícky talent, lebo bol mužom srdca aj rozumu, ktorý rozmýšľal tak, ako cítil, a naopak. Muž, ktorý rozumel sám sebe, a teda aj iným, uvažoval Duff. Prirodzený vodca. Muž, akým Duff chcel byť alebo sa ním stať.

„Všetci viete, čo sa stalo,“ začal Duncan vážnym a pokojným hlasom, no rovno mohol kričať do megafónu. „Aj tak som vás chcel informovať osobne ešte pred popoludňajšou tlačovou konferenciou. Jeden z našich najspoľahlivejších kolegov, inšpektor Cawdor, čelil vážnemu obvineniu a podozreniu z korupcie. A zdá sa, že podozrenie sa potvrdilo. Keďže obvinenie ho spájalo s Norse Riders – proti ktorým sme včera uskutočnili vydarenú akciu – pochopiteľne hrozilo, že sa vzhľadom na situáciu pokúsi zničiť dôkazy alebo utiecť. Preto som dnes o desiatej ráno vydal pokyn garde na okamžité zadržanie inšpektora Cawdora.“

Duff sa nádejal, že ho spomenie menovite, no zároveň chápal, prečo Duncan nechce informovať o detailoch. Lebo v úlohe policajta sa človek naučí, že aj nepísané pravidlá sú tu tepané do kameňa. Preto sa strhol, keď Duncan zdvihol zrak a povedal: „Inšpektor Macbeth, bol by si taký láskavý a v krátkosti nám zhrnul priebeh zatýkania?“

Duff sa zvrtol a sledoval, ako jeho kolega prechádza pomedzi stoličky k pódiu. Aj jeho to očividne prekvapilo. Lebo policajný prezident nezvykol dávať slovo druhým, zväčša len v krátkosti a hutne zhrnul všetko potrebné a ukončil poradu, aby sa všetci mohli vrátiť do boja za zlepšovanie mesta.

Macbeth nevyzeral na pódiu, že je vo svojej koži. Ešte si nevyzliekol čiernu výjazdovú uniformu gardy, no rozopnutý zips odhaľoval biely obväz na pravom ramene.

„Takže,“ nadýchol sa.

Nebol to práve elegantný začiatok, no zrejme nikto nečakal, že šéf gardy bude čarovať so slovami. Macbeth sa pozrel na hodinky, akoby sa kamsi ponáhľal. Všetci v sále však vedeli, že ide len o podvedomý tik policajta, ktorého požiadali o podanie správy. Díva sa na hodinky, akoby z nich mohol vyčítať povinné časové údaje o tom, kedy sa čin stal, alebo mu ciferník aspoň pomohol rozpamätať sa.

„O desať päťdesiatštyri,“ začal Macbeth a dvakrát si odkašľal. „... vnikla garda do domu inšpektora Cawdora. Dvere na terasu boli pootvorené, no nenašli sme stopy vlámania, násilia ani konania druhej osoby, čo by v dome bola pred nami. Odhliadnuc od psa. Neobjavili sme ani stopy, že to urobil niekto iný než Cawdor...“ Až teraz Macbeth zdvihol zrak od hodiniek a zadíval sa na kolegov. „Jedna prevrátená stolička pri dverách na terasu. Nebudem predbiehať závery technikov, no nevylučujem, že Cawdor sa neobesil tým, že zostúpil zo stoličky. On z nej doslova skočil a v kyvadlovom pohybe odkopol stoličku krížom cez izbu. To zodpovedá aj telesným výlučkom mŕtveho, ktoré sú roztrúsené po podlahe. Mŕtvola bola studená, samovražda sa zdá jednoznačná a jeden z kolegov aj navrhol preskočiť rutinné postupy a zvesiť mŕtveho. Predsa len bol Cawdor celý svoj život policajtom. Nedovolil som to...“

Duff postrehol Macbethovu umeleckú prestávku. Kolegovia sa opäť mohli započúvať do ticha. Sám používal rovnaký trik a Duncan tiež, no neveril by, že ho má v repertoári aj praktik Macbeth. A možno ho ani nemal, lebo sa opäť pozrel na hodinky:

„... o desať päťdesiatdeväť.“

Macbeth zdvihol zrak a stiahol si rukáv na hodinky, akoby to chcel uzavrieť.

„Takže tam Cawdor ešte visí. Nie kvôli potrebám vyšetrovania, ale preto, že bol skorumpovaný policajt.“

V sále zavládlo také ticho, že Duff počul, ako dážď bičuje okno vysoko na stene. Macbeth sa pozrel na Duncana, krátko prikývol. Potom zišiel z pódia a vrátil sa na miesto.

Duncan počkal, kým si Macbeth sadne, a pokračoval:

„Ďakujem, Macbeth. To posledné na tlačovej konferencii nezaznie, no pokladám to za vhodný záver nášho interného informačného stretnutia. A nezabúdajte, že odsúdenie zla a slabosti človeka sa dá súčasne pokladať za optimistickú ódu na jeho dobro a silu. Takže späť do dobrej práce, kolegovia.“

Mladá zdravotná sestra stála pri dverách a dívala sa na pacienta, ktorý sa do pol pása vyzliekol. Dlhé tmavé vlasy si odhrnul z čela, kým mu lekár odmotával z ramena zakrvavený obväz. O pacientovi vedela len to, že je policajt. Svalnatý policajt.

„Ach, jaj,“ vzdychol si lekár. „Bude nám treba dosť šiť. A pichneme vám aj injekciu proti besnote. To je štandard pri uhryznutí psom. No najprv vám umŕtvime ranu. Maria, mohli by ste...“

„Nie,“ odsekol pacient s pohľadom upretým do steny.

„Prepáčte?“

„Bez umŕtvenia.“

Zavládlo ticho.

„Bez umŕtvenia?“

„Bez.“

Lekár mu chcel čosi vysvetliť o bolestiach, keď si všimol jazvy na predlaktiach. Staré jazvy, aké vídal pričasto, odkedy sa presťahoval do mesta.

„Chápem,“ prikývol. „Bez umŕtvenia.“

Duff sa oprel v kresle a pritlačil si slúchadlo k uchu.

„To som ja, drahá. Čo robíte?“

„Emilie sa odišla kúpať s kamarátkami. Ewana bolí zub, zoberiem ho k zubárovi.“

„Dobre. Počúvaj, dnes prídem dosť neskoro.“

„Prečo?“

„Zrejme budem musieť aj prespať v meste.“

„Prečo?“ zopakovala. Z hlasu necítil podráždenie ani smútok. Akoby len chcela počuť dôvod, aby to vedela vysvetliť deťom. Sama by ho ani nepotrebovala. Lebo...

„O chvíľu to bude v správach,“ vysvetlil jej. „Cawdor spáchal samovraždu.“

„Bŕŕŕ. Kto je Cawdor?“

„Veď vieš, nie?“

„Neviem.“

„Šéf boja s gangmi. Bol silným kandidátom na riaditeľa Orgkrimu.“

Ticho.

Nikdy sa veľmi nezaujímala o jeho prácu. Jej svet tvorilo Fife, deti a – minimálne v minulosti, keď býval doma – jej manžel. A jemu sa to tak páčilo. Aspoň ich nenamáčal do všetkých hrôz. Na druhej strane fakt, že ju nezaujímali jeho ambície, znamenal, že nie vždy mala pochopenie pre to, koľko si od neho vyžadujú času. A obetí. A... do riti, nerozumela jeho potrebám.

„Riaditeľ Orgkrimu sa stane trojkou vo vedení policajného zboru po Duncanovi a jeho zástupcovi Malcolmovi. Takže je z toho značné haló a vyžaduje si to moju prítomnosť. Ovplyvní to zrejme aj najbližšie dni.“

„Len mi sľúb, že tu budeš na malé narodeniny.“

Malé narodeniny. Doriti! Zaužívali si stretnúť sa vo štvorici deň pred ozajstnými narodeninami detí. Pri hustom mäsovom vývare, s darčekmi od tata a mamy. Naozaj zabudol na Ewanove narodeniny? Možno mu dátum vykĺzol z hlavy po tom, čo všetko sa v posledných dňoch odohralo, no predsa zašiel do obchodu a kúpil Ewanovi to, po čom túžil, odkedy mu Duff prezradil, ako pracujú špehovia na drogovom. Že sa niekedy maskujú, aby ich nespoznali. V zásuvke teraz ukrýval pekne zabalený darček s nalepovacou bradou, lepidlom, okuliarmi, zelenou vlnenou čiapkou, všetko vo veľkosti pre dospelých, aby presvedčil Ewana, že presne s takýmito rekvizitami pracuje tato a jeho kolegovia.

Na internom telefóne mu zablikala kontrolka.

Tušil, kto volá. „Okamih, drahá.“

Stlačil gombík pod lampou. „Áno?“

„Duff? Tu je Duncan. Volám ti kvôli tej popoludňajšej tlačovke.“

„Áno?“

„Chcem presvedčiť médiá, že posledné udalosti nás neochromili a už hľadíme do budúcnosti. Predstavím im meno nového riaditeľa Orgkrimu.“

„Orgkrimu? Hm... už teraz?“

„Aj tak som to hodlal urobiť na prelome mesiaca, no keďže oddelenie gangov prišlo o riaditeľa, bude lepšie ihneď dosadiť dočasného šéfa. Zastavil by si sa u mňa v kancelárii?“

„Samozrejme.“

Spojenie sa prerušilo. Duff nehybne civel na zhasnutú kontrolku. Policajný prezident nezvykol volať osobne, kolegov na stretnutia vždy pozývala jeho sekretárka. Dočasný šéf, ktorý sa logicky stane skutočným riaditeľom, keď sa naplnia formality – lehota pre uchádzačov, posudzovanie žiadostí a tak ďalej. Pohľad mu skĺzol k ďalším kontrolkám. Jedna svietila. Celkom zabudol, že volá s manželkou.

„Drahá, niečo sa stalo, musím bežať.“

„Naozaj? Verím, že nič hrozné.“

„Nie,“ upokojil ju Duff. „Nič hrozné. Ani trochu hrozné. Drahá, zapni si popoludní rádio a dozvieš sa meno nového riaditeľa Orgkrimu.“

„Čože?“

„Bozkávam ťa na krk.“ Tento pozdrav na rozlúčku nepoužili už roky. Duff položil a rozbehol sa – nevedel inak – po schodoch na najvyššie poschodie. Nahor, nahor, vyššie a vyššie.

Sekretárka ho vyzvala, aby rovno pokračoval ďalej. „Čakajú vás,“ usmiala sa.

Usmievala sa. Pritom sa nikdy neusmieva.

Pri okrúhlom dubovom stole vo veľkej, vzdušnej, no triezvo zariadenej kancelárii policajného prezidenta sedeli okrem Duncana ešte štyri osoby. Predčasne šedivý a okuliarnatý viceprezident Malcolm. Študoval filozofiu a ekonómiu na univerzite v Capitole, vyjadroval sa primerane svojmu vzdelaniu a mnohí ho v policajnej centrále pokladali za votrelca. Duncan ho sem dotiahol ako svojho starého kamaráta, aby využil jeho bohaté znalosti s riadením ľudí. Iní tvrdili, že Duncan potreboval jeho bezpodmienečné pritakávanie na poradách. Vedľa Malcolma sedel Lennox, bledý ako albín, a ako vždy sa energicky predkláňal. Jeho oddelenie boja s korupciou vzniklo počas Duncanovej reorganizácie. Chvíľu sa diskutovalo, či má mať v názve slovo boj, niektorí argumentovali tým, že sa používa drogové oddelenie aj oddelenie vrážd. Duncan presadil nový názov s odôvodnením, že už drogové oddelenie si za Kennetha vyslúžilo prezývku oddelenie korupcie.

Oproti Duncanovi sedela jeho asistentka a zapisovala obsah schôdze. Vedľa nej inšpektorka Caithnessová. Keďže Duncan zakázal fajčenie vo svojej kancelárii, na stole chýbal popolník s ohorkami, ktorý by Duffovi prezradil, ako dlho sedia. No všimol si fľaky od kávy na zápisníkoch. Niektoré šálky už boli takmer dopité. A otvorená, pokojná, takmer uvoľnená atmosféra svedčila o tom, že dospeli k záveru.

„Ďakujem, že si si tak rýchlo našiel čas, Duff,“ privítal ho Duncan a ukázal na poslednú voľnú stoličku. „Prejdem k veci. Ako som ti spomenul, urýchlime zlúčenie tvojho drogového oddelenia a oddelenia gangov do Orgkrimu. Čelíme prvej kríze od môjho nástupu do tohto kresla...“ Duncan kývol k písaciemu stolu. Prázdne kreslo policajného prezidenta malo vysoké operadlo, no nepôsobilo vyslovene pohodlne. Trochu príkro, bez mäkkého čalúnenia. Kreslo podľa Duffovho vkusu.

„... takže pokladám za dôležité vyslať signál našej akcieschopnosti.“

„To znie rozumne,“ prikývol Duff. A v tej chvíli svoje slová oľutoval. Akoby si namýšľal, že ho predvolali, aby posúdil úvahy najvyššieho vedenia. „Chcem povedať, verím vám, že ide o správne rozhodnutie.“

Okolo stola zavládlo ticho. Zašiel priďaleko opačným smerom? Dal najavo, že nemá vlastný názor?

„Dotyčný musí byť človek, o čistom štíte ktorého niet ani najmenších pochybností,“ pokračoval Duncan.

„Samozrejme,“ prikývol Duff.

„Nielen preto, že si nemôžeme dovoliť podobné škandály, ako sme zažili s Cawdorom. Potrebujeme človeka, ktorý nám pomôže uloviť skutočne veľkú rybu. Nehovorím o Swenovi, hovorím o Hekatem.“

Hekate. Ticho, ktoré zavládlo po vyslovení jeho mena, hovorilo za všetko.

Duff sa vystrel v kresle. Išlo skutočne o veľkú úlohu. Ale jasné, pozícia si vyžaduje, aby skolil draka. A to bolo krásne. Začína sa to. Život iného, lepšieho muža.

„Viedol si vydarenú akciu proti Norse Riders,“ pokračoval Duncan.

„Pane, neviedol som ju sám,“ skromne ho opravil Duff. Oplatí sa mu prejaviť trochu pokory. Najmä v situáciách, kde pokora pôsobí nenútene. Vtedy si ju totiž môže dovoliť.

„Samozrejme,“ prikývol Duncan. „Pomáhal vám Macbeth. Výrazne vám pomohol. Aký máš z neho dojem?“

„Dojem, pane?“

„Chodili ste spolu do jedného ročníka na policajnej akadémii. Nepochybne odviedol s gardou dobrú prácu, všetci ho tam majú radi. No pravda, garda je mimoriadne špecifická jednotka. Preto sme chceli počuť postoj človeka, ktorý ho pozná. Myslíš si, že Macbeth by sa na takúto pozíciu hodil?

Duff musel dvakrát prehltnúť, kým sa mu rozozvučali hlasivky.

„Či by Macbeth mohol viesť Orgkrim?“

„Áno.“

Duff potreboval pár sekúnd. Zakryl si rukou ústa, zvraštil čelo v nádeji, že tak bude pôsobiť ako uvažujúci, nie hlboko sklamaný človek.

„Duff?“

„Jedna vec je viesť chlapov pri obsadzovaní budovy, strieľať banditov a zachraňovať rukojemníkov,“ nadýchol sa Duff. „Tu o Macbethových schopnostiach nepochybujem. Vedenie Orgkrimu si však vyžaduje trochu iné predpoklady.“

„V tom sa zhodujeme,“ prikývol Duncan. „Trochu iné a nie celkom iné predpoklady. V oboch prípadoch je jeho úlohou viesť tím. A čo jeho charakter? Dá sa mu veriť?“

Duff si zachytil hornú peru medzi palec a ukazovák.

Macbeth. Zasraný Macbeth! Čo má povedať? To povýšenie si zaslúžil on, Duff, a nie chlap, ktorý mohol skončiť ako žonglér a vrhač dýk v putovnom cirkuse! Uprel zrak na maľbu na stene nad písacím stolom. Pochodujúci, usmiati ľudia. Podľa Duncana vyjadrovala vieru v budúcnosť, súdržnosť, schopnosť viesť a solidaritu so slabšími. Predstavil si situáciu na poľnej ceste. Macbetha, seba, dvoch mŕtvych chlapcov. Dážď, čo zmýval krv.

„Áno,“ prikývol Duff. „Macbethovi sa dá veriť. No je v prvom rade mužom činu. Zrejme ste to vycítili aj v jeho dnešnom prejave.“

„Aj s tým súhlasím,“ prikývol Duncan. „Preto som ho aj dnes oslovil. Chcel som vidieť, ako to zvládne. A všetci tu prítomní sme sa zhodli, že prejavil ukážkový príklad rešpektu praktika pre zaužívané rutiny, no zároveň schopnosť skutočného vodcu nadchnúť a inšpirovať svoj tím. Cawdor tam visí, lebo bol skorumpovaný policajt.“

Duncan napodobnil Macbethov východný dialekt a vyslúžil si tým uznanlivý smiech.

„Ak skutočne disponuje týmito vlastnosťami,“ pokračoval Duff a nepočúval vnútorný hlas, ktorý mu šepkal, aby nepokračoval, „vyvstáva otázka, prečo to nedotiahol ďalej po dlhých rokoch na policajnej akadémii.“

„Dobrá otázka,“ prikývol Lennox. „No to pokladáme za jeden z najsilnejších argumentov v prospech Macbetha.“ Zasmial sa nenáležitým, jasným a zvučným smiechom. „Za predchádzajúceho policajného prezidenta ani jeden z nás, čo tu sedíme, nezastával významnú pozíciu v zbore. Tak ako Macbeth sme nehrali Kennethovu hru, odmietali sme brať úplatky. Moje zdroje potvrdili, že to prispelo k pribrzdeniu Macbethovej kariéry.“

„V tom prípade ste už našli odpoveď aj na tú otázku,“ chladne konštatoval Duff.

„A, samozrejme, zvážili sme aj jeho vzťah k majiteľke kasína.“

Malcolm sa krátko pozrel na Duncana. Ten mu kývol a Malcolm sa ujal slova. „Ekokrim postupuje ofenzívne voči odvetviam, ktoré za predchádzajúceho vedenia unikali našim radarom. V tej súvislosti kontrolovali práve kasíno Inverness a dospeli k jednoznačnému záveru, že Inverness môže slúžiť ako príklad správneho vedenia účtovníctva, odvádzania daní aj vzťahov k zamestnancom. A to v danej brandži nie je samozrejmosť. V súčasnosti sa venujú kasínu Obelisk a...“ uškrnul sa. „... poviem to tak, že tam je to o čomsi inom. Ako sa hovorí, pokračovanie nabudúce. Neskončili sme. Ale ešte raz, nemáme nijaké výhrady voči Lady a jej podniku.“

„Macbeth je outsider z chudobného východu,“ pripomenul Duncan. „Kým všetci, čo tu sedíme, patríme k vnútornému okruhu. Všetci vedia, že sme spoločne bojovali proti Kennethovi a predstavujeme zmenu kultúry v zbore, no aj to, že všetci sme vychodili drahé školy a pochádzame z privilegovaných rodín. Pokladám za dobrý signál, že v polícii, v našej polícii, môže siahnuť na vrchol každý, bez ohľadu na pôvod a konexie, stačí, ak tvrdo a čestne pracuje. S dôrazom na slovo čestne.“

„Je to dobrý signál,“ prikývol Malcolm. „Najmä ak najprv pustíme médiám správu o Macbethovej zásluhe na úspechu akcie proti Norse Riders.“

„Dobrý nápad,“ pochválil ho Lennox.

„Výborne,“ spojil si dlane Duncan. „Duff, chceš ešte niečo dodať?“

Nevšimli ste si jeho jazvy?

„Duff?“

Nevšimli ste si jeho jazvy?

„Niečo sa deje, Duff?“

„Nie, pane. Nemám čo dodať. Som si istý, že Macbeth je dobrá voľba.“

„Fajn. V tom prípade ďakujem všetkým prítomným.“

Stierače bojovali s dažďom na čelnom skle Banquovho Volva PV544, keď Macbeth civel na červené svetlo semafora. Auto bolo trochu ako Banquo; o dosť staršie od ostatných naokolo, no funkčné a dôveryhodné. Čosi na dizajne auta, najmä jeho pretiahnutá kapota a vystávajúci nárazník, vyvolávalo dojem, že ide o prežitok z vojny. No vo svojom vnútri a pod kapotou skrývalo podľa slov svojho hrdého majiteľa všetko, čo človek môže žiadať od moderného auta.

Stierače nestíhali zotierať a stekajúca voda pripomenula Macbethovi topiacu sa zmrzlinu. Cez cestu prebehol chlapec v plášti. Macbeth sledoval, ako sa semafor pre chodcov prepol na červenú. Videl ľudské telo pokryté krvou od hlavy po päty. Striaslo ho.

„Čo je?“ nechápal Banquo.

„Asi budem mať horúčku,“ zamračil sa Macbeth. „Vidím prízraky.“

„Prízraky a znamenia,“ pokýval hlavou Banquo. „Chrípka. Inak, ani sa ti nečudujem. Včera si chodil celý deň premočený, dnes ťa pohrýzlo to psisko.“

„Keď spomínaš tú beštiu, už sme zistili, odkiaľ sa tam vzala?“

„Len to, že nepatrila majiteľovi domu. Musela tam vniknúť cez otvorené dvere na terase. Mňa by skôr zaujímalo, ako zomrela.“

„Nespomínal som ti to? Skolil ju Seyton.“

„Spomínal. Nenašiel som však nijaké zranenia. Azda ju udusil?“

„Netuším. Spýtaj sa jeho.“

„Pýtal som sa, no nedostal som rozumnú odpoveď. Len mi...“

„Tato, zelená!“ Zo zadného sedadla sa medzi nich naklonil chlapec. Macbeth sa zadíval na vyrasteného devätnásťročného chalana. Fleance zdedil viac z matkinej skromnosti než z otcovej veselej žoviálnosti.

„Šoféruješ ty, alebo tvoj otec?“ usmial sa Banquo a dupol na plyn.

Macbeth sledoval ľudí na chodníkoch, nakupujúce gazdiné, nezamestnaných v radoch pred výčapmi. Posledných desať rokov sa v meste dopoludnia pohybovalo čoraz viac ľudí. Čakal, že mesto bude vďaka tomu pôsobiť živšie a rušnejšie, no stal sa presný opak. Apatické, rezignované výrazy pripomínali živé mŕtvoly. Posledné mesiace hľadal náznaky zmeny pod vplyvom Duncanovho vedenia polície. Možno zvýšením počtu hliadok o čosi klesla najočividnejšia, brutálna pouličná kriminalita. A možno sa len presunula hlbšie do bočných uličiek, zmizla z očí.

„Popoludňajšie prednášky sme za mojich čias na policajnej akadémii nemali,“ konštatoval Macbeth.

„Nie je to prednáška,“ opravil ho chlapec. „S pár spolužiakmi sme zorganizovali kolokvium.“

„Kolokvium? To je čo?“

„Fleance a pár ďalších najaktívnejších spolužiakov spolupracujú pri prípravách na skúšky,“ vysvetlil mu Banquo. „To je fajn.“

„Podľa tatka mám študovať právo, policajná akadémia mi vraj nestačí. Čo si myslíš ty, ujo Macbeth?“

„Mal by si počúvať otca.“

„Ale veď ani ty si neštudoval právo,“ namietol chlapec.

„A pozri sa, kam to dotiahol,“ zasmial sa Banquo. „Prestaň, Fleance, musíš mieriť vyššie než tvoj úbohý otec a tento povaľač.“

„Vždy mi hovoríš, že nemám vodcovskú povahu,“ mračil sa Fleance.

Macbeth sa so zdvihnutým obočím pozrel na Banqua.

„Naozaj? Doteraz som si myslel, že úlohou otca je presviedčať svoje deti, že všetko zvládnu, ak sa budú dostatočne usilovať.“

„Veď áno,“ prikývol Banquo. „A ja ani netvrdím, že nemá vodcovské schopnosti. Hovorím, že na to nemá povahu. A znamená to, že musí o to tvrdšie pracovať. Je bystrý, musí sa naučiť veriť svojmu úsudku, prevziať iniciatívu a nenasledovať sústavne ostatných.“

Macbeth sa obzrel k zadnému sedadlu. „Tvoj otec ťa teda nešetrí, Fleance.“

Fleance pokrčil plecom. „Niekto chce za každú cenu komandovať a veliť, iní takí nie sú, čo je na tom divné?“

„Nič,“ odsekol Banquo. „No ak človek chce niečo dosiahnuť, mal by sa zmeniť.“

„A ty si sa zmenil?“ podráždene sa spýtal Fleance.

„Nie, bol som ako ty,“ priznal Banquo. „Spokojný s tým, že rozhodujú druhí. No teraz by som si želal, aby ma vtedy niekto presvedčil, že moje úvahy sú rovnako dobré ako úvahy druhých. A občas lepšie. A ak uvažuješ lepšie, musíš viesť. Je to tvoja prekliata povinnosť voči spoločnosti.“

„Čo hovoríš, ujo? Môže sa človek len tak zmeniť na vodcovský typ?“

„Neviem,“ zamyslel sa Macbeth. „Niektorí ľudia sú podľa mňa rodení vodcovia a stanú sa nimi celkom prirodzene. Ako policajný prezident Duncan. Taký človek ťa nakazí svojím presvedčením a si ochotný zrazu položiť zaňho život. Zas iní, ktorých poznám, nemajú ani presvedčenie, ani vodcovské schopnosti a poháňa ich len túžba po kariérnom raste, až napokon zasadnú do riaditeľského kresla. Možno sú inteligentní, majú šarm, presviedčacie schopnosti, no v skutočnosti sa nevyznajú v ľuďoch. Vidia a chápu totiž jediné: samých seba.“

„Hovoríš o Duffovi?“ usmial sa Banquo.

„Kto je Duff?“ ožil Fleance.

„To je jedno,“ mykol plecom Macbeth.

„Ale, ujo. Mám sa predsa učiť.“

Macbeth si vzdychol. „S Duffom sme boli priatelia v detskom domove aj na policajnej akadémii, teraz vedie drogové oddelenie. Musíme dúfať, že ho život čosi naučí a podarí sa mu zmeniť.“

„Jemu nie,“ smial sa Banquo.

„Drogové,“ zamyslel sa Fleance. „To je ten s jazvou na tvári?“

„Presne.“

„Kde k nej prišiel?“

„Narodil sa s ňou,“ vysvetlil mu Macbeth. „No už sme pri škole. Buď šikovný.“

„Jasné, ujo Macbeth.“

Oslovenie ujo si Fleance zaužíval z detstva, teraz ho používal so slušnou dávkou irónie. No keď ho Macbeth videl bežať v daždi do brány policajnej akadémie, cítil, ako ho ešte vždy hreje pri srdci.

„Dobrý chlapec,“ povedal potichu.

„Mal by si si tiež dačo zamiesiť,“ pripomenul mu Banquo a zišiel z chodníka naspäť na cestu. „Deti sú dar.“

„Viem. No s Lady je už na to trochu neskoro.“

„Tak s nejakou mladšou. Čo tak s niekým v tvojom veku?“

Macbeth neodpovedal. Len sa zamyslene zadíval z okna.

„Pri pohľade na červeného mužíka na semafore som si predstavil smrť.“

„Myslel si na Cawdora,“ pochopil Banquo. „Inak, hovoril som s Angusom, aké to bolo, keď ho videl hompáľať sa.“

„Nejaké náboženské úvahy?“

„Nie. Vraj len nechápe bohatých, privilegovaných ľudí, ktorí si siahnu na život. Že aj keby Cawdor prišiel o prácu a keby si aj odpykal krátky trest, našetril si dosť na dlhý a bezstarostný život. Musel som chlapcovi vysvetliť, že dôležitá je výška pádu. Sklamanie, keď pochopíš, že budúcnosť nenaplní tvoje očakávania. Preto je dôležité nemať veľké oči, začať pomaly a neuspieť príliš zavčasu. Heslo je neustály rast, však?“

„Vlastnému synovi si sľúbil lepší život, ak bude študovať právo.“

„U synov to je iné. Sú predĺžením tvojho života. Ich úlohou je starať sa o ďalší rast.“

„Nebol to Cawdor.“

„Čo?“

„Nemyslel som na Cawdora.“

„Aha.“

„Myslel som na toho chlapca na poľnej ceste. Bol...“ Macbeth sa zadíval z okna. „Červený. Zmáčaný krvou.“

„Nemysli na to.“

„Chladnou krvou.“

„Chladnou... ako to myslíš?“

Macbeth sa nadýchol. „Tí dvaja chlapci pri Forrese sa vzdali. Ale Duff toho so Swenovou prilbou aj tak zastrelil.“

Banquo pokrútil hlavou. „Vedel som, že v tom bude čosi také. A druhý chalan?“

„Slúžil by ako svedok.“ Macbeth zvraštil tvár. „Veď vybehli rovno zo žúru. Mal len premočenú bielu košeľu a biele nohavice. Vytiahol som dýku. Začal ma úpenlivo prosiť. Vedel, čo ho čaká.“

„Nepotrebujem počuť všetko.“

„Postavil som sa zaňho. No nedokázal som to. Stál som s dýkou ako ochromený. Potom som si však všimol Duffa. Sedel ku mne chrbtom, tvár si ukrýval v dlaniach, rumázgal ako decko. A tak som bodol.“

V diaľke sa ozvali sirény. Hasiči. Čo môže horieť v takomto lejaku? zamyslel sa Banquo.

„Neviem, či to spôsobili jeho mokré šaty,“ rozprával ďalej Macbeth. „No krv ho celého sfarbila. A keď tak ležal na asfalte s rozpaženými rukami, pripomenul mi mužíka zo semaforu. Ten, ktorý ti hovorí stop. Zastav. Už ďalej nechoď.“

Mlčky smerovali ku vchodu do garáže pod policajnou centrálou, k vyhradeným miestam pre vedúcich oddelení a vyššie šarže. Banquo odbočil na parkovisko za budovou. Zastal a vypol motor. Dážď bubnoval na strechu auta.

„Rozumiem,“ prerušil ticho Banquo.

„Čomu rozumieš?“

„Duff vedel, že ak by ste zatkli Swena a postavili ho pred chamtivého sudcu v najskorumpovanejšom meste krajiny – koľko by dostal? Dva roky? Možno tri? Alebo by ho oslobodil? A rozumiem aj tebe.“

„Naozaj?“

„Áno. Lebo koľko by dostal Duff, ak by Swenov poskok svedčil proti nemu? Dvadsať rokov? Dvadsaťpäť? V zbore sa staráme o svojich ľudí, nikto iný to nerobí. A okrem toho, ďalší škandál by uškodil polícii práve v čase, keď nový policajný prezident vracia občanom dôveru v právo a poriadok. Je dôležité vnímať celkový obraz. A občas surová sila bojuje na strane dobra, Macbeth.“

„Možno.“

„Už na to nemysli.“

Voda stekajúca po čelnom skle deformovala sídlo polície pred nimi. Zostali sedieť, akoby potrebovali stráviť vyrieknuté slová, než vystúpia.

„Duff ti musí byť vďačný,“ nadviazal Banquo. „Keby si to neurobil ty, musel by to urobiť on. Obaja si to uvedomujete. A teraz jeden na druhého niečo máte. Rovnováha teroru. Vďaka nej sú ľudia schopní v noci zažmúriť oko.“

„S Duffom nie sme ako USA a Sovieti.“

„Veru, čo ste vlastne? Na policajnej akadémii ste držali spolu ako pokrvní bratia, teraz sa už ani nebavíte. Čo sa stalo?“

Macbeth mykol plecom. „Vlastne nič. Už od počiatku sme boli nevyrovnaný pár. On je Duff. Jeho rodina vlastnila kedysi veľké majetky a toho sa človek nezbaví. Jazyk, vznešené maniere. V detskom domove to z neho robilo odvrhnutého samotára, a tak náhodou hľadal útočisko u mňa. Stalo sa z nás duo, s ktorým sa nežartuje, no už na policajnej akadémii začal vyhľadávať svojich ľudí. Ako krotký lev, ktorého vypustia do džungle. Vyštudoval čosi aj na univerzite, našiel si bohaté dievča, oženil sa. Deti. Jednoducho sme sa od seba vzdialili.“

„Alebo ťa začalo srať, že sa správa v zmysle svojej povahy ako egoistická a arogantná sviňa?“

„Človek sa v Duffovi ľahko spletie. Na škole sme si sľúbili, že pôjdeme po veľkých, zlých chlapoch. Banquo, Duff naozaj chcel zmeniť toto mesto.“

„Preto si ho zachránil?“

„Duff je šikovný a tvrdo drie. Zdá sa, že dostane Orgkrim. Prečo by jedna chyba mala pokaziť kariéru človeku, ktorý môže prospieť nám všetkým?“

„Lebo nemáš v povahe zabíjať bezbranných.“

Macbeth mykol plecom. „Možno som sa zmenil.“

„Ľudia sa nemenia. No chápem, že si to vnímal ako prostú vojenskú povinnosť. Ty, ja a Duff bojujeme v tejto vojne na jednej strane. Usekli ste život dvom členom Norse Riders a oni tak teraz nemôžu skracovať životy našim deťom svojím jedom. Nevykonávaš však svoju povinnosť s radosťou. Chápem, čo ťa to stojí, keď vidíš svojich mŕtvych nepriateľov na bežnom semafore. Si lepší muž než ja, Macbeth.“

Macbeth sa uškrnul. „Starec, vo vojnovom virvare sa orientuješ lepšie, a tak cítim úľavu v srdci, že mám tvoje odpustenie.“

Banquo zavrtel hlavou. „Neorientujem sa lepšie. Som len táraj a mojou jedinou vodiacou niťou je pochybnosť.“

„Veru, pochybnosť. Nezožiera ťa občas?“

„Nie,“ odsekol Banquo s pohľadom von. „Nie občas. Stále.“

Macbeth a Banquo prešli z parkoviska k zamestnaneckému vchodu v zadnom trakte policajnej centrály – dvestoročnej kamennej budovy v centre okrsku Tri-východ. Budova slúžila istý čas ako väzenie, hovorilo sa o mnohých popravách a šepkalo o mučení. Mnohí, čo robili nadčasy, spomínali nevysvetliteľné závany ľadového vzduchu na chodbách a vzdialený krik. Banquo vysvetlil Macbethovi, že to bol len ľahko excentrický bachár, ktorý každý deň presne o piatej vypínal kúrenie, a keď niekto odišiel od stola a nezhasol pracovnú lampu, reval od zúrivosti.

Macbeth si všimol dve Aziatky, ako sa trasú od zimy na chodníku medzi nezamestnanými mužmi a rozhliadajú sa, akoby na niekoho čakali. Mestské kurvy sa kedysi schádzali na Ulici striedmosti za sídlom železnice, kým ich mestská vláda pred pár rokmi nevyhnala a nerozdelila tým trh na dve časti. Tie atraktívnejšie chodili do kasín, ostatné museli šliapať v tvrdých podmienkach ulice a v blízkosti ruky zákona sa cítili bezpečnejšie. Okrem toho, keď polícia pod tlakom politikov či médií pravidelne čistila ulice od sexuálneho hnoja masovým zatýkaním, všetky strany boli spokojné, ak sa presuny realizovali krátko a rýchlo. Aj tak sa čoskoro všetko vrátilo späť do starých koľají. Nedal sa prehliadnuť ani fakt, že dievčatá mali značnú časť svojich zákazníkov práve z policajnej centrály. Macbeth ich však už tak dlho zdvorilo odmietal, že mu dali pokoj. A tak keď zbadal, ako sa dve ženy pohli k nemu a Banquovi, usúdil, že sú v tejto štvrti nové. A vedel, že si ich zapamätá. Aj pri relatívne nízkom štandarde týchto ulíc pôsobili nezvyčajne ošumelo. Macbeth sa už naučil, ako ťažko sa odhaduje vek ázijských žien, no bez ohľadu na počet rokov, tieto dve ich prežili v tvrdých podmienkach. Čítal im to z očí. Patrili k chladným a odmietavým typom, ktoré človeku neumožnia preniknúť do ich vnútra a len odrážajú okolie. Kráčali zhrbené, oblečené v lacných plášťoch, no jeho pozornosť upútalo niečo iné, čosi, čo sa mu nepáčilo, akási deformácia v ich tvárach. Jedna z nich otvorila ústa a ukázala hnedý, štrbavý chrup.

„Je mi ľúto, dámy,“ zastavil ju bodro, skôr než stihla čokoľvek povedať. „Radi by sme prijali vašu ponuku, no mám hrozne žiarlivú manželku a ten tam brutálne nákazlivú pohlavnú chorobu.“

Banquo čosi zamrmlal a zavrtel hlavou.

„Macbeth,“ oslovila ho jedna s lámaným prízvukom a pípavým hlasom bábiky, ktorý sa nehodil k jej tvrdému pohľadu.

„Banquo,“ oslovila Banqua druhá a mala rovnaký prízvuk, rovnaký hlas.

Macbeth sa zarazil. Obe ženy si sčesali dlhé vlasy čierne ako sadza do tváre, určite aby zakryli deformácie, no nemohli zakryť neázijsky dlhé, ostročervené nosy, ktoré im viseli k ústam ako žeravé sklo pod sklárskou píšťalou.

„Poznáte naše mená,“ povedal potichu. „Ako vám pomôžeme?“

Neodpovedali. Len kývli k domu na druhej strane ulice. A tam z tieňa vykročila tretia osoba. Kontrast s prvými dvoma nemohol byť väčší. Táto žena – ak to bola žena – bola vysoká a plecnatá ako vyhadzovač v bare a oblečená v obtiahnutých šatách s leopardím vzorom, ktoré zvýrazňovali jej ženské krivky rovnako, ako keď podvodník zdôrazňuje falošné výhody svojho tovaru.

Macbeth však vedel, čo predáva, minimálne, čo zvykne predávať. A poznal aj tie falošné výhody. Všetko na nej pôsobilo extrémne: výška, šírka, veľké prsia, červené nechty ako pazúry dravca, ktoré sa zakrúcali okolo mocných prstov, doširoka otvorené oči, divadelná šminka, vysoké čižmy s ihličkovými opätkami. No šokovalo ho jediné: nezmenila sa. Všetky tie roky na nej nezanechali nijakú stopu.

Mal pocit, že prešla cez ulicu dvoma obrovskými krokmi.

„Páni,“ oslovila ich takým hlbokým hlasom, až sa Macbethovi zdalo, že počuje za chrbtom vibrovať okenné tabule.

„Strega,“ odvetil. „Dlho sme sa nevideli.“

„Veru. Vtedy si bol ešte len sopliak.“

„Takže si ma pamätáš?“

„Inšpektor Macbeth, ja si pamätám všetkých svojich zákazníkov.“

„A kto sú tieto dve ženy?“

„Moje sestry,“ usmiala sa Strega. „Prinášame ti gratulácie od Hekateho.“

Macbeth si všimol, že Banquo podvedome siahol do bundy, keď začul Hekateho meno. Položil mu upokojujúco ruku na rameno. „K čomu mi gratuluje?“

„K povýšeniu na riaditeľa Orgkrimu,“ odvetila Strega. „Sláva Macbethovi!“

„Sláva! Sláva,“ zopakovali sestry.

„O čom to hovoríš?“ nechápal Macbeth, prebehnúc pohľadom po nezamestnaných na druhej strane ulice. Všimol si medzi nimi pohyb, keď Banquo siahol po zbrani.

„Strata pre jedného, zisk pre druhého,“ mykla plecom Strega. „Také sú pravidlá džungle. A viac smrtí znamená viac chleba. A kto podľa teba získa chlieb, keď zomrie policajný prezident Duncan?“

„Haló!“ Banquo k nej vykročil. „Ak sa Hekate mieni vyhrážať...“

Macbeth ho zastavil. Už pochopil. Traja chlapi na druhej strane ulice zdvihli zrak, pripravili sa. Postávali roztrúsení medzi ostatnými mužmi, no v niečom sa na seba podobali. Všetci mali sivé plášte. „Nechaj ich hovoriť,“ zašepkal Macbeth.

Strega sa usmiala. „Nikto sa vám nevyhráža. Hekate nič neplánuje, len konštatuje zaujímavý fakt. Podľa neho by si prevzal pozíciu policajného prezidenta ty.“

„Ja?“ Macbeth sa zasmial. „Na jeho pozíciu prirodzene nastúpi zástupca Malcolm. A už vypadnite!“

„Hekate sa nikdy nemýli v predpovediach,“ uškrnula sa mohutná žena. „A ty to dobre vieš.“ Zostala stáť oproti Macbethovi a nehýbala sa. Macbeth si uvedomil, že je od neho ešte vždy vyššia.

„Tak čo?“ oslovila ho. „Drží ťa tvoja kráľovná kasín čistého?“

Banquo videl, ako Macbeth zmeravel. A napadlo mu, že Strega si môže blahoželať, že je žena. Macbeth sa nadýchol, akoby chcel niečo povedať, potom si to rozmyslel. Prestúpil na druhú nohu. Ale ani tak zo seba nedostal ani slovo. Prudko sa zvrtol a vykročil k policajnej centrále.

Veľká žena sa dívala za ním. „A čo ty, Banquo? Ty nie si zvedavý, čo ťa čaká?“

„Nie,“ odsekol a vykročil za Macbethom.

„Ani tvojho syna Fleancea?“

Banquo zmeravel. „Je to šikovný, pracovitý chlapec,“ pokračovala Strega. „A Hekate sľubuje, že ak sa bude on aj jeho otec správať slušne a dodržiavať pravidlá, stane sa napokon policajným prezidentom.“

Banquo na ňu pozrel.

„Plánovaný rast,“ dodala. Krátko sa s úsmevom uklonila, zvrtla sa a chytila obe ženy pod pazuchy. „Poďte, sestry moje.“

Banquo nechápavo sledoval tú zvláštnu trojicu, kým nezmizla za rohom budovy. Pôsobila tak nereálne, že keď už ženy nevidel, v duchu sa pýtal, či tam naozaj boli.

„Dnes sa ulicami túla poriadne veľa bláznov,“ konštatoval Banquo, keď dobehol Macbetha v chodbe za recepciou.

„Dnes?“ zdvihol obočie Macbeth. Netrpezlivo stláčal gombík výťahu. „V tomto mesta sa bláznom vždy darilo. Všimol si si, že na tie dámy dávali pozor?“

„Hekateho neviditeľná armáda?“

Dvere výťahu sa otvorili.

„Duff,“ prekvapil sa Macbeth a odstúpil nabok. „Čo tu...“

„Macbeth a Banquo,“ pozdravil ich plavovlasý muž a náhlil sa k východu.

„Bože,“ vzdychol si Banquo. „Ten má vždy naponáhlo.“

„Tak to chodí, keď si šéf,“ usmial sa Macbeth, nastúpil do kabínky a stlačil gombík prízemia. Tam sídlila garda.

„Všimol si si, že Duffovi vždy vŕzgajú topánky?“

„Lebo si ich zásadne kupuje priveľké,“ prikývol Macbeth.

„Prečo?“

„Netuším,“ odsekol Macbeth a podarilo sa mu zastaviť dvere výťahu, skôr než sa zatvorili pred blížiacim sa recepčným.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Macbeth (SK).
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.