Můj soukromý
buzynes

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.bizbooks.cz

www.albatrosmedia.cz

Jan Kraus

Můj soukromý buzynes – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

V dětství jsem měl dva sny: řídit auto a veřejně kouřit. V osmnácti letech jsem si je splnil. Oba najednou.

Kouřil jsem za jízdy. Nikdy později jsem už žádný tak velký sen neměl.

Neměl jsem nutkání psát knížku. Nenosil jsem ji v sobě roky, aby nyní konečně „vyhřezla“.

Předmluva

Zavolala mi z nakladatelství paní Hozová, že ji překvapila beseda o mém podnikání se studenty v Brně a jestli bych o tom nechtěl napsat knížku.

Napadlo mě, že všechny rozhovory i knížky se mnou a o mně napsal někdo jiný. Že bych tedy o sobě mohl napsat poprvé sám.

O obchodu a podnikání jako jednom z motivů mé čerstvé minulosti až do televizní současnosti.

Lepší než tradiční herecká autobiografie typu „Když jsem poprvé vstoupil na prkna...“, které se mi zdají všechny podobné.

Můj první profesionálně smluvní pracovní vztah za mě podepsala maminka, když mi bylo šest.

Moje dětství bylo částečně „obchodní“. Několik let byl mým výrazným a současně jediným obchodním partnerem můj otec. Nevydělali jsme spolu nikdy nic. Získal jsem při tom ale hodně.

Chtělo se mi o tom napsat.

Jako o tom, jak jsem byl katolický pionýr.

Kolik to stálo, abych nemusel být v socialismu zaměstnaný.

A také jak to chodí v televizi.

Řekl jsem si, že se nemusím držet ničeho a mohu psát, o čem se mi zachce. Tenhle text je opravdu jen můj byznys.

Knížka vychází v edici nepovinné literatury. Zakoupením knížky současně potvrzujete, že po jejím přečtení nebude brán zřetel na žádné reklamace.

V úvodu mnoha knih je často věnování autora vlastní manželce. Nevím nakolik dobrovolně. Ivanka používá pro domovinu výraz Osada.

Neznám lepší, výstižnější. Je mou soukromou bolestí, že jsem Osadu nevymyslel ani na ni sám nepřišel. Závidím Ivance. Dostal jsem od ní ale svolení a právo, že tento termín v textu mohu používat.

Děkuji tedy uctivě mé milované spoluautorce. Nejen této knihy, ale mého života vůbec.

...

Lidi bychom prý neměli posuzovat podle toho, jak vypadají. Děláme to. Já také. A také jsem tak byl většinou posuzován.

Arogantní karoserie

Nějaká vědecká studie prý potvrzuje, že lidé se snaží podvědomě chovat podle toho, co se od nich očekává. Jsem-li tedy ve svém výsledku produktem toho, co se ode mě očekávalo, dalo by se říci, že se ode mě nic moc nečekalo. Ne-li vůbec nic. Co se ale čekalo vždy a všude, je to, že nebudu představitelem ničeho zvlášť dobrého. Spíš naopak. Snažil jsem se někdy možná v tomto ohledu vyjít lidem vstříc. Není nic horšího než zklamat...

Pánbůh mě prý obdařil ksichtem vyzařujícím mimoděčně jistou pohrdlivou aroganci. Prý. Mně to nepřijde. Mnohokrát jsem se sám na sebe díval do zrcadla, a nic takového jsem tam neviděl. Naopak. Milý, jemný a pohledný chlapec. Možná ten dojem ale nebyl objektivní...

Často jsem někam přišel, ve svém vnitřním pocitu uctivý a zdvořilý, pozdravil – a z druhé strany se ozvalo: „Hlavně slušně, chlapče, hlavně slušně!“

Možná se ale falešný dojem, jakým vás vnímá vaše okolí, nakonec stane pevnou součástí vaší maličkosti. Nejsou způsoby, jak donutit ostatní, aby vás při povrchním setkání vnímali jinak. Nejsou metody, jak svůj vrozený „design“ změnit. Zajímavý fenomén, který působí jako jisté závaží. V dětství dvojnásob. Vnitřně nevnímáte pocit ani zdaleka blízký tomu, jaký vyvolává váš výraz a celkové vzezření. Jsou zřejmě jen dvě možnosti: zhroutit se z „Kainova znamení“, snažit se je všemi možnými způsoby (jako nepřetržitým tlemením, případně submisivním chvěním apod.) překonat. Nebo druhá: přijmout je za své coby přirozenou součást své existence. Druhá možnost je praktičtější o to víc, že možnosti, jak svůj vzhled změnit, jsou při všem technologickém pokroku pořád omezené.

Nebyl jsem nikdy svatoušek, často tedy karoserie odpovídala motoru. Když ale ve škole někdo v naší třídě rozbil okno v době, kdy jsem tam nebyl, byl jsem stejně předvolán s ostatními podezřelými „firmami“. A na můj argument, že jsem ve třídě vůbec nebyl, vykřikla jurodivá učitelka: „Nelži!“ Tam někde, myslím, vznikla moje až hysterická nesnášenlivost nespravedlnosti.

Pomohlo mi, že právě daný vzhled vedl k tomu, že už od dětství jsem byl předmětem zájmu lidí od filmu. Měl jsem tak šanci už jako dítě najít jistou rovnováhu ve vysvětlení, že co mi na straně jedné působí zvláštní, nezasloužené komplikace, na straně druhé přináší zvláštní druh privilegia. Kompenzaci.

Byl-li jsem za film a divadlo později vděčný, tak především kvůli všude v okolí zuřícímu socialismu, v němž jsem jen marně vyhlížel, co by mohlo být smysluplnější než jen zvolna proklusat časem. Pokud možno bez výrazných buzerací, peskování, ponižování. Později také: pokud možno s minimální mírou kolaborace.

Pohyb s výrazem „nadutosti“ (ty uvozovky prosím nepřehlédněte) je, myslím, v českém prostředí ještě poněkud bizarnější. Důrazně beztřídní Osada jakýkoli pohyb brady směrem vzhůru vnímá s nevolí. Navíc jsem zřejmě, nezaslouženě, vyzařoval jakési soudružské nesepětí s pokořeným, soudružsky stmeleným družstvem. Možná patologická neadaptabilita přímo se systémem. Později socialistická netypovost určovala i charakter většiny mých rolí.

Byl jsem ale spokojenější se všemi těmi nespolehlivými pohraničníky, blby a podvodníky než být „pozitivní“ postavou ve formátu reálného socialismu. V té době byl navíc pojem pozitivní tak nejasný, jako je dnes nejasný například pojem kontroverzní (odvíjí se od pojmu a kvality „verze“).

Nakonec jsem v tom „arogantním, nadutém“ chlapci našel i způsob akceptace jako zvláštní druh osobní ochrany. Většina lidí se k mé podstatě nikdy nedostala, o to větší byla a je plocha mé autonomie, svobody.

Přiřknuté nabubřelosti jsem se v období puberty naopak snažil dodat ještě umocňující akcent. Chodil jsem od hlavy k patě celý v džínovém oblečení (včetně ponožek) – coby výraz nejen zjevné odrodilosti od Východu. S dlouhými vlasy, pokud možno skoro na ramena, stejně odbojný výkřik: ne komunismu! Tam někde také zhruba můj aktivní politický „odboj“ končil. Na hlavu jsem si dával různé provokační pokrývky jako buřinku, kovbojský klobouk apod. To už nešlo o politický systém, ale o měšťáka, který mezinárodně vytruboval, že zelená – modrá, pro blázna dobrá! Nezbytným doplňkem byla i cigareta, pokud možno co nejdelší. Komunismus jako by měl krátké nohy, krátký mozek, o to delší vedení. Dlouhé bývaly občas jen krásné dívčí nohy, zcela apolitické.

Mezi patnáctým a osmnáctým rokem jsem byl výrazně menší, než jsem měl podle statistických tabulek být a než byli stejně staří vrstevníci. Vypadal jsem mlaději, což mě ale tehdy popuzovalo. O to víc jsem se snažil demonstrovat svoji dospělost. Bylo jistým požitkem s buřinkou na hlavě a cigaretou v ústech sledovat neskrývané pobouření svého okolí. Pohoršené výrazy kolemjdoucích, často dokonce hlasitý projev zhnuseného úžasu, nebo i výkřik nadávky: Spratku! Ať už šlo o „vládnoucí“ představitele dělnické třídy, zmuchlané úředníky zločinné moci, nebo prosté kolemjdoucí, letící do věčnosti s nákupem. Možná jsem působil spíš dojmem duševně nemocného puberťáka. Bylo mi to jedno, uvnitř mě hřál pocit pevné, provokativní výjimečnosti.

Pokud šlo o holky, největším nebezpečím byli jejich rodiče. Snažil jsem se rodičům co možná vyhnout. Ale na otce, který táhl svoji dceru za vlasy od okna, jen aby se mnou nemluvila, nezapomenu. Vnímal jsem to už tehdy jako nepřijatelné domácí násilí. Nikdy jsem jeho dceři tak hrubě jako on neublížil.

Světem mého dětství byli romantičtí hrdinové typu Vinnetoua s Old Shatterhandem, d’Artagnana, Jeana Valjeana či Garyho Coopera, který ve filmu V pravé poledne zůstal nakonec se svojí odvahou a morálkou sám. Hrdinové neochvějně hájící svoji čest jako nejcennější a tradiční statek pravého gentlemana. K tomu romanticky se pohybující ve společnosti žen, s předvídavostí či moudrostí, které jsem jim v temném sále a ještě temnějším světě prolhaného komunismu užasle záviděl.

Kus z nich v mém snu navždy zůstalo. Jen těžko mi je může nahradit zažloutlý obraz bohatého advokáta, rozjařeného podnikatele nebo podvodného úředníka, čpících svou upachtěností po penězích za jakoukoli cenu.

Neumím si u nich totiž představit, že by svoji lásku dokázali unést na koni, střílet přitom ve zběsilém trysku po padouších a unášenou dámu mezitím zabavit lehkou, koketní ironií, při které se šťastně unesená žena tak chichotá, až z ní občas spadne kousek oblečení.

Ne že bych to dokázal sám. Míval jsem ze všech potřebných instrumentů možná jen tu ironii. Holky jsem často rozesmál, působily nejdřív šťastně, aby nakonec odjely na nudné mule s mlčenlivým nerytířem.

Arogantní kovbojík ale občas cítil silnou vnitřní nejistotu, rozechvění, obavy. Strach. I když navenek to snad patrné nebylo. V mužném světě mého dětství byl strach hlubokým pokleskem. Nevěděl jsem tehdy, že o něm nerozhoduji já. Ale on. Když se dostaví, je strašně těžké, namáhavé, často zcela nemožné – nepustit ho dovnitř.

Jako dítě jsem začínal v dabingu. Ten mě pak řadu let i živil. Byl takovým malým, nenápadným „odbojným“ centrem. Zvuk měl přece jen větší prostor svobody než obraz.

Ředitelem dabingu se stal nějaký nový muž, kterého jsem neznal. Seděl jsem v šatně jako vždycky. V džínách, s džínovou bundou, na které bylo dost nějakých cvočků, s dlouhými vlasy. Ředitel vešel, už z dálky mě probodával pohledem a bylo patrné, že ho fascinuji. Zastavil se u mě:

„Ty seš...?“

„Kraus...“ přiznal jsem se.

„Kluci jako ty by tady vůbec neměli pracovat,“ řekl přísně a zmizel ve své kanceláři.

Neptal jsem se proč. Arogantní ksicht v „západním“ oblečení, to už bylo pohrdání celým společenským systémem. A to jsem tu byl přitom poměrně krátce...

...

Stál jsem před kinem Belvedere (později Ponrepo). Kousek od baráku. Chodili jsme sem jak do kina, tak také žebrat. Tedy nejdřív žebrat, aby pak bylo na kino. Ne s nataženou rukou, ale s dobrodružnou „rafinádou“. Aby fungovala, musela být fronta.

Žebráme...

Postavil jsem se do fronty na lístky, a když jsem přišel u pokladny na řadu, „zjistilo se“, že nemám dost peněz. Poodstoupil jsem kousek stranou a někdo z dospělých většinou neodolal a věnoval mi chybějící dvě tři koruny, abych na lístek měl. Zdvořile a uctivě jsem poděkoval a postavil se na konec fronty. Když odešel můj poslední sponzor, zmizel jsem z fronty také. A přišel za chvíli, kdy už byli pryč i všichni svědci. A opakoval to samé. Občas se stalo, že mi nikdo nepřispěl. Už tehdy byli někteří lidé hnusní...

Nicméně kolovrátek návratů a nešťastného zjištění nedostatku u pokladny přinášel pravidelně slušný obnos. Nejen na kino, ale i na cukrárnu. Jisté nebezpečí představovala pokladní (nikdy to nebyl muž), ale nikdy mě žádná nezradila.

Jednou, když jsem byl po čerstvé kasírovačce, jsem šel před kinem do blízké cukrárny. Nechal jsem si naložit na talířek „několik kousků“. Prachy byly, proč nežít? Uprostřed šlehačkové vánice, kdy jsem se dávil všemi těmi sladkostmi, do cukrárny vstoupil muž, který mi jen chvíli předtím u pokladny kina laskavě přispěl. Hleděl na mě pevně. Bylo jasné, že si mě zapamatoval. Já jeho také. Pusu jsem měl plnou cukru a obličej plný šlehačky. Přestal jsem kousat. Mlčky jsme se na sebe dívali. I přes ten prosládlý talířek úspěchu, který jsem měl před sebou, mi bylo divně. Jako na zvracení...

Dodnes si vybavuji pohled toho muže. Jako by to bylo včera.

Vedle naší školy sídlila bruselská restaurace Expo 58, kam autobusy vozily německé turisty. Zaparkovaly vždycky u nás před školou a tam už jsme na ně v houfu čekali my. Jakmile se otevřely dveře luxusního autokaru, napřahovali jsme ruce s výkřikem: „Kaugummi bitte...! Kaugummi!“

V Praze měl těžko někdo víc žvýkaček než my. Dokonce i ti, kteří bydleli na druhé straně Letné, proti nám byli chudáci. Žvýkačka šla do pusy a obal se prodal nebo vyměnil. Sbíraly se stejně jako známky.

Vždycky jsem byl vděčný, že bydlíme blízko takové restaurace. Neuměl jsem si představit, co bych žvýkal, bydlet kdekoli jinde v Praze. Nemluvě o těch, kdo se sháněli po ožvýkané žvýkačce a tu pak intenzivně jeli až do jejího rozpadu.

...

Stáli jsme s kluky zase před kinem a dělali naše žebravé větrníky, když šel kolem retardovaný kluk, o něco starší než my. Chudák od pohledu.

Šemík

Měl jsem v ruce bílou myš. (Nějaký „obchod“ v běhu. Myši nebyly můj sortiment.) Toho kluka myš ohromně zaujala:

„Co to je?“ zeptal se. Byli jsme poněkud pobavení.

„Hříbě,“ odpověděl jsem. (S publikem jsem dostal křídla.)

„Hříbě...?“ žasl.

„Hříbě... mládě od koně,“ dodal jsem, aby bylo zcela jasno.

Hladově studoval myš očima a poprosil, abych mu ji půjčil do ruky.

„A jakýho koně?“ zeptal se za chvilku.

„Mustanga,“ řekl jsem pevně, a pro jistotu zopakoval: „Mustanga... hříbě...“ Kluci potlačovali šťastný kvikot krutosti. Chudák žasl.

„Prodej mi ho...“ řekl. To jsem nečekal. „Prodáš mi ho?“

„Prodám.“

„Za kolik?“

„Za pět...“ Pět byla rána. Kino stálo dvě. Sáhl do kapsy, dal mi pět a s myší v dlani šťastně poskakoval pryč a volal na celou ulici:

„Mám hříbě...! Mám hříbě...!“ Po chvilce se na mě ještě otočil:

„Jak se jmenuje?“

„Šemík,“ pojmenoval jsem na dálku tu laboratorní albínku.

„Šemík...“ opakoval dojatě a zase se rozběhl ulicí pryč. Ještě z dálky bylo slyšet, jak volá do bílé dlaně:

„Šemíkůůůů, Šemíkůůů!“

Kluci byli mrtví smíchy. Jeden starší mě obdivně plácl po zádech:

„Dobrej kšeft. Tedy pro tebe.“

„Kurvárna,“ dodal druhý.

„Ale je šťastnej...“

Šli jsme do kina.

Určitého pachu zpronevěry jsem se dodnes nezbavil. Prachy jsou dávno pryč.

...

Úchvatné je osobní poznání slavných herců, vidět je živě, kousek od sebe. Někdy je to ale také deziluze.

Od filmu

Filmování je samo o sobě nesnesitelný proces věčného čekání a opakování. Když jako dítě hrajete ve filmu, změní vám celé dětství. Ve škole, u spolužáků, učitelů, doma, všude. Z kamarádů se to nejméně dotkne těch nejlepších.

Při jakékoli neshodě, hádce s dětmi, nepořádku ve škole získáte jistou výlučnost i ve špatnosti. Učitel s chutí upozorní, že „tady nejsi na filmování“ – a třída šťastným rykotem dává najevo, že to tedy opravdu nejste!

Stačí málo a objeví vaše manýry „hvězd“, pýchu, domýšlivost, nafoukanost či aroganci, o níž velká část okolí věřila, že jsem ji získal u filmu. Přitom to bylo obráceně: „arogantní karoserie“ byla hlavním důvodem mého obsazování do dětských rolí.

Velmi často jsem ve škole díky filmování chyběl. Privilegium. Mohl jsem mít dlouhé vlasy. Cenné privilegium. Pohyboval jsem se v přítomnosti slavných herců – strhující privilegium.

Kluky to dráždilo. Víc než holky. O přestávce jsem občas dostal nakládačku od objektivní přesily. Po škole jsme zase dali věci do původního stavu. Rozbíjel jsem hubu já jim. Asi do páté třídy jsem patřil jistě k několika nejsilnějším. (Pak to šlo nějak dolů a já se postupně choval čím dál zdvořileji...)

S holkami takový problém nebyl. Velká část z nich mi filmový svět upřímně přála nebo přátelsky „záviděla“. Často byly zvědavé na mé bájné historky a zážitky. Konverzace s nimi byla vždycky lepší. Možná proto, že rozesmát holku byl parasexuální zážitek a holky se uměly revanšovat: někdy mi psaly úkoly, jindy napovídaly... A pokud šlo o moje špatné vlastnosti, přijaly je často s určitou mírou ženské samozřejmosti.

Jedním z privilegií bylo, že pro mě občas přijelo osobní auto z Barrandova. Přímo před školu. Většinou černá šestsettrojka, tehdy impozantní vládní vůz. Při takovém odjezdu se ulice našeho dětství zastavila, jako když k zázraku vyvolený odjíždí do výšin štěstí, úspěchu a moci.

Byl jsem zamilovaný do Lenky a koncepčně si naplánoval, aby byla přímým svědkem velkopanského odjezdu. Předpokládal jsem, že po tak úderném dojmu nebude mít odvahu mě odmítnout. Zdržoval jsem ji klábosením před školou a nenápadně sledoval hodinky, protože auto pro mě mělo přijet každou chvíli. Přijelo. Místo šestsettrojky – výjimečně, jedinkrát – přijel tehdy nákladní vůz. Řidič mi dal najevo, abych se posadil vedle něj do kabiny. Sám jsem na první pohled nepoznal, že je to auto z Barrandova.

Jako odjíždějící závozník jsem z okna viděl Lenku svíjející se smíchem.

„Kam to proboha jedeš?“ vyhrkla.

„Na filmování...“ odpověděl jsem už za rozjezdu. Sám jsem tomu nevěřil.

Lence jsem svoje city nesdělil. Bál jsem se, že budu působit jako prolhaný závozník.

...

Otec měl přítele, velmi zvláštního pana Nosakovce. Měl ho strašně rád právě pro jeho nezvyklou osobitost, spojenou ale s vynikajícími schopnostmi, jimiž otci pomáhal s inzercí a články v časopise, který táta řídil.

Bankovkám skotačivě vstříc!

Pan Nosakovec mi koupil ruskou zmrzlinu – první v mém životě –, což byl velký kus zmrzliny mezi oplatkami. Šťastně jsem ji na ulici zhltnul a během konzumace se také pořádně zaprasil. Velkou část zmrzliny jsem měl místo v puse na rukou. Pan Nosakovec mě důrazně naváděl, abych s rukama nic nedělal, hlavně abych si nezašpinil oblečení! Zamířil se mnou bleskurychle do obchodního domu, do oddělení nábytku.

„Podívej na ty matrace... jak jsou měkoučký... sáhni si...“ říkal a sám výrazně jezdil rukou po matraci a důkladně na mě mrkal. Nechápavě jsem si ho prohlížel, než ostře sykl:

„Nekoukej a dělej... otři si ruce...!“

Začal jsem tedy „zkoumat“ měkkost a kvalitu matrací na vystavených postelích podle jeho příkladu, až jsem si ruce zcela očistil, zatímco zbytky zmrzlé smetany zůstaly na nových matracích.

Při jedné z návštěv u nás mi daroval padesátikorunu. To byl výrazný finanční úder. Nikdy předtím jsem neměl tolik peněz a pan Nosakovec se pro mě stal polobohem.

O to víc jsem se koncepčně připravoval na jeho další návštěvu. S představou, že bych to mohl vytáhnout i nad padesát, jsem se připravil na bombastické přivítání našeho drahého rodinného přítele.

Vyběhl jsem z domu a celý rozzářený jsem ho veselými poskoky spojenými s radostným vřískotem vítal už před domem. Cestou po schodech jsem okázale dál vesele poskakoval, nepřirozeně výskal, chytal pana Nosakovce za ruku, snad jsem se o něj i třel. Dával jsem mu zkrátka všemožně najevo, jakou mám radost, že k nám zase přišel. Při příchodu do bytu jsem hlasitě halekal, volal, že už je tady pan Nosakovec! Náš milý pan Nosakovec! Už přichází, náš miláček, náš báječný strýček! A zdobně jsem hopsal před ním, za ním, kolem něj, jako šťastný dětský hladkosrstý pinč.

Po chvíli se na mě otočil a nepříjemně nahlas pobouřeným hlasem řekl:

„Co je to s tebou dneska?! Seš tak nesnesitelně rozjívenej...!“

Přepálil jsem to. Nedostal jsem nic. Kromě ponaučení.

...

O koncentrácích jsem slyšel od otce pravidelně, podrobně, formou brutálně naučnou. Byl to jeho ústřední příběh. Takže i důležitá součást mého dětství. Ďábelské historky o lidech, které možná dětem nepřísluší.

Dětský herec

Představuji si dnešní psychology a psychiatry, jak se hroutí nad otcovým „necitlivým“, brutálním přístupem k vlastním dětem. Nemohl jinak. Jako by nikdy neuvěřil, že přežil.

Tátovy lágry a válku doplňoval příběh maminky, která s měsíčním bratrem Ivanem v náručí sledovala příjezd nacistů do Prahy. Čekala na otce pět let, starala se a schovávala jediného syna. Každý týden posílala balíčky manželovi i jeho početné rodině. Také se vydala na výlet za otcem do Osvětimi, když si zaplatila, že ho uvidí. Neviděla. Kromě jiného pašovala motáky od otce na švýcarskou ambasádu, za což byl trest smrti.

Život mých rodičů mi připadal jako odvrácená strana světa, který jsem jako dětský voyer pozoroval u filmu a divadla. Netoužil jsem být hercem. Nebylo kdy. Hrál jsem dřív, než jsem o tom mohl začít přemýšlet. Nepovažoval jsem se za herce. Hraní ve filmu nebo dabing byly jedněmi z extravagantních zábav. Jejich půvabem bylo, že jsem za ně dostával peníze. Sice směšné, ale dostával.

Po čase to však omrzí. Místo lítání s kluky po letenském parku, který jsem miloval, cestování po studiích, ateliérech, exteriérech atd. A mezi dospělými. Podceňují vás. Často na vás zapomenou, než někdo vykřikne: Je tu to dítě! To už bývá pozdě. Kus jejich opravdového světa stihnete zahlédnout.

Na filmových exteriérech se brzy vytvořily nové vztahy mezi členy štábu. Během pár týdnů bylo možné sledovat, jak ve zvláštním rychloběhu proběhly stejným schématem, jaký měla velká část zúčastněných zřejmě doma. Šťastné zamilování, teskné pohledy v prvních dnech natáčení. Po několika dnech mlčenlivé partnerství. Další týden menší hádky a později křik a hádky v hotelovém pokoji. Vytvořili si druhý domov. Zřejmě stejně nešťastný jako ten, z něhož odjeli.

Konfrontace příběhu rodičů s životem dospělých na filmování působila silně. Poznáte dospělé o hodně dřív. Žádná radost. Ženy a muži generačně náležející k mamince a tatínkovi, představitelé moudré a přísné dospělosti – jsou náhle zcela jiní. Lžou jeden před druhým, koketují, nadávají, závidí... O světě dospělých velmi rychle ztratíte iluze. Možná proto, že jste mezi nimi nejen příliš brzy, ale především proto, že na vás soustavně zapomínají.

...

Bugárna byla základ. (Prkno se čtyřmi ložisky na krajích, na kterém se bylo možné za ohromného kraválu řítit kudykoli...) Ovládací byla přední část, kde se nohama nebo rukama dalo zatáčet. Pokud vám ložisko skříplo ruku, většinou ustřihlo kus kůže tak, že chirurg by to lépe nedokázal.

Bugárny a kariéra...

Frajeři sjížděli zejména serpentiny cesty od restaurace Expo 58 dolů, na nábřeží. Žádná bugárna neměla brzdy. Brzdilo se buď smykem, vyjetím do kopce, nebo chirurgií. Od jara do podzimu.

V zimě pak zimní boby. Prkýnko přibité na dvě brusle. Nějak mi došly brusle, a tak mě napadlo, že budu inovativní. Místo bruslí jsem k desce přibil dvě dětské lyže.

Přišel jsem na hřiště a bylo jasné, že jsem první, kdo má tenhle typ sjíždědla. I holky zpozorněly – a o to šlo. Zamával jsem, jak se ženám mává, než odletíte ke hvězdám. Jeden blbeček se uchichtl, co to má jako bejt? Doporučil jsem mu, ať se hlavně dobře dívá, a co nejhlasitěji jsem zařval: „Rybička!“ Tedy na břiše, hlavou vpředu, ve směru jízdy, obličejem dolů. Ležérně jsem svoji lyžobugárnu hodil na svah, rozběhl se a naskočil. Díky zledovatělému sněhu lyže letěly elegantně. Doletěl jsem až do dětského bazénu, kde jsem si obličejem důkladně prohlédl, jak vypadá beton zblízka. A malinko jako bych ztratil vědomí...

Lehce omámeného betonovým nárazem mě kamarádi vytáhli z bazénku. Místo poděkování jsem se pozvracel a za jejich doprovodu odkulhal domů. Boby jsem nechal na hřišti. Cítil jsem se dostatečně vyježděný.

Druhý den jsem seděl ve třídě, když přišla nějaká paní od filmu (Milada Mikešová – dlouholetá pomocná režisérka především Karla Kachyni), že by potřebovala nějaké chlapce. Učitelka jí promptně nabídla tři největší šprty. Trčel jsem v zadní lavici, ještě lehce otřesen po včerejší rybičce do betonu. V nepravidelných intervalech mi kapala krev ze škrábanců v obličeji přímo do sešitu. Paní od filmu mě zahlédla a zeptala se polohlasem učitelky:

„A co tamhleten?“

„Toho vám nedoporučuji...“ slyšel jsem zřetelně i přesto, že se učitelka snažila šumět polohlasně. Paní od filmu se ale nemohla odtrhnout od mého pomláceného obličeje, od všech těch barev. Nenechala se odradit a vzala mě s ostatními šprty za dveře.

Ptala se, co čteme. Šprti začali jeden přes druhého recitovat: Malého Bobše, Honzíkovu cestu, O letadélku Káněti... Pravdivě jsem mlčel, navíc jsem nepříjemně cítil menší odřeninu na rtu.

„A ty?“ zeptala se.

„Já nečtu.“

„Proč?“

„Nemám na to čas.“

„Jak to?“

„Jsem pořád venku! V parku, s klukama, teď máme dokonce válku se sousedním barákem... no tak to už vůbec... Předvčírem nás zase mučili...“ Prohlížel jsem si přitom šprty, jestli jim třeba konečně nedojde, jak promarnili život.

Usmála se. Jako by přišla z jiné planety. Pozvala mě na konkurs. Šprti pokračovali v četbě ve třídě.

Postavit tu nekonvenční bugárnu a zariskovat „rybičku“ se nakonec ukázalo jako dobrý byznys. Stačilo ten smělý pokus přežít...

Na konkursu mě opět zradilo, že vypadám příliš mladě. Ale ten požitek, že v životě existují situace a okamžiky, kdy spořádaní šprti a studenti neuspějí, si pamatuji dodnes. Bylo to obrovské povzbuzení v období školního třídění, kdy to, kdo je a kdo není dobrý, měla v rukou několik let jedna učitelka. Se svou karoserií jsem u ní neměl šanci. Tohle byl jedinečný případ, kdy jsem ji nečekaně překvapil. Stejně se nepoučila.

...

Byl jsem na pionýrském táboře. Čisté utrpení. Bydleli jsme ve stanech, kousek od Berounky.

Poklad

Všechno, co souviselo s táborovým řádem a jeho organizací, mě mučilo. Nemohl jsem dělat nic jiného než se podřídit. Jako ve všech táborech. Znal jsem to od otce důkladně.

Oznámili nám, že druhý den bude bojová hra. Jako by mělo jít o vrcholnou zábavu. Prý budeme hledat poklad. Bude to náročné, budeme muset zdolat fyzické i vědomostní překážky, ale poklad prý bude stát za to. Neměl jsem k tomu sebemenší důvěru. Nestál jsem o jiný poklad než případně odjet domů. Bohužel, to nepřicházelo v úvahu.

Večer před bojovkou jsem si šel dát ještě jednu cigaretu před spaním. Byl jsem v šesté nebo sedmé třídě, kouření jsem už zvládal bez problémů. Drobné bolesti hlavy, motání, vše odeznělo. Kouřil jsem skrytý za stanem, na nádvoří tábora se to hemžilo instruktory a vedoucími. Zakopávali poklad.

Ráno nás vzbudili s ohromnou slávou a bujarým nadšením, že už je tady ta bojovka! Že si máme všichni vyzvednout mapy, buzoly, kompasy, plánky značkované cesty, všechno, co je potřeba pro zdárné hledání pokladu. A upozornili nás, že se také bude měřit čas a jen ti nejlepší se budou moci zúčastnit nějakého finále v hledání pokladu.

Dostal jsem svoji výbavu k bojovce a zařazen v družstvu jsem poslouchal instrukce. Vrcholně nezábavné. Když přednáška skončila, vedoucí tábora vystřelil z poplašné pistole na znamení startu.

Největší snaživci vyběhli a při vytrvaleckém poklusu hleděli do map. Všichni jsme měli příruční kompasy, podle nichž někteří vyběhli na úplně jinou stranu než jiní.

Pochopil jsem, co jsem v noci viděl.

Nevyběhl jsem s ostatními, ale pomalu došel k táborovému nádvoří. Díval jsem se na zem a hledal čerstvé stopy z noční ukrývačky, kterou jsem pravděpodobně při kouření zahlédl.

„Co tady děláš, Krausi?“ zeptal se mě jeden z vedoucích.

„Hledám poklad,“ odpověděl jsem po pravdě.

„Máš buzolu? Máš plánek? Tak se toho laskavě drž a pokračuj po značce.“

„Po značce...?“

„No jistě, po značce! Ses ani nepodíval do plánku, viď? Tam to máš všechno naznačené... Najdi si značku a vydej se po ní.“

„Aha,“ odsouhlasil jsem, ale přesto jsem pokračoval ve zkoumavém procházení prostoru hlavního seřadiště.

„Tys mě neslyšel?!“ zeptal se vedoucí už trochu podrážděně.

„Slyšel...“

„Tak co tady děláš?“ přidal na hlase.

„Hledám poklad...“

„Hledáš poklad? A proč ho hledáš tady? Co tě sem, prosím tě, dovedlo? Máš v plánku snad něco, co ti ukazuje sem? Už jsi byl na kontrolních bodech? Tam si určíš azimut, pokud to vůbec umíš, a podle něj teprve budeš pokračovat správným směrem...“

Měl v hlase ponižující tón, jako by věděl, že azimut a kontrolní body nejsou moje silné stránky. O to víc, že mě nezajímaly. Ostatně ani poklad mě příliš nevzrušoval. Tušil jsem, že rozdíl mezi významem toho slova a realitou bude kolosální. Na pionýrském táboře by něco jiného mohl čekat jen blb.

Všiml jsem si kusu čerstvé hlíny kousek vedle stožáru se státní vlajkou.

„Kam jdeš?!“ zařval vedoucí.

„Hledám poklad,“ odpověděl jsem po pravdě.

„Ale kde?!“

„Tady...“

„Jak tady...?“ Teď jsem si zase jako blba prohlédl já jeho.

„Tady...“ zopakoval jsem a koukal se soustředěně do země a pomalu našlapoval kolem trochu čerstvější hlíny.

„Ale tady nemáš co dělat!“ zařval a povytáhl si tepláky.

„Jak to? Hledám poklad...“

„Ne! Když chceš najít poklad, musíš za ním jít! Po značkách! Jako všichni! Podívej se, už jsou z tábora dávno pryč!“

„A co když je v táboře?“ zeptal jsem se upřímně. Jeho další povytáhnutí tepláků a mírný tik v obou očích vysílaly signál, že otázka ho trefila silně.

„Proč by byl v táboře? Proč?“

„Proč ne? Mám hrozně silnej pocit, intuici! Strašně silnou intuici, že by mohl být někde tady...“ a dloubl jsem nohou do hlíny.

„Tak ale už toho mám dost!“ vyjekl hystericky „Jdi hledat poklad, ti říkám!“

„Dyť ho hledám!“

„Nemluv! Ticho! Rozuměl jsi?! A okamžitě jdi hledat podle značek, azimutu, ať už jsi na trase...“

„Můžu něco odpovědět?“

„Néééé! Buď zticha! A jdi okamžitě hledat poplach! Poklad...!“ Nervozita a vzrušní ho malinko ochromily.

„Já ho hledám, ale mám tak hrozně silnou intuici, že by mohl být tady...“

Jeho řev přivolal další vedoucí a praktikanty. Všichni byli fascinováni mým nepřístojným chováním. Že si dovoluji hledat poklad uprostřed tábora, když jsem měl už dávno vyrazit na cestu.

Nechtěl jsem jim prozradit, že mi žádný „poklad“ nestojí za to, abych vyrazil na nějakou náročnou túru a určoval si azimuty, kudy dál. Na druhou stranu jsem si byl z nočního pozorování celkem jistý, že z celého tábora jsem pokladu nejblíž, a získat ho bez námahy by mě potěšilo.

„Krausi!!!“ zařval onen vedoucí ze všech sil, „já tě vyzývám, abys podle pravidel bojové hry pokračoval! Opusť tábor a vydej se po značkách...!“

Znovu jsem dloubl nohou do země.

To už nevydržel a lehce mě do ní kopl: „Přestaň tady kopat do země! Okamžitě! A pokračuj!!“

Otráveně jsem opustil nádvoří tábora, ale na žádnou cestu jsem se nevydal. Byl jsem si jistý, že poklad je tady, a chtěl jsem být u toho, až ho někdo najde.

Vedoucí se mě znovu zeptal, jestli nehodlám plnit zadání hry. Odpověděl jsem mu, že ho plním, že hledám poklad a bojím se z tábora odejít, abych o něj nepřišel...

Poodešel jsem nakonec stranou, protože pohoršení, které jsem vyvolal, bylo obrovské. Ve vzduchu bylo cítit, že bych mohl dokonce nějakou chytit.

Kolem poledne přiběhli vytrvaleckým klusem první snaživci. S mapkou a buzolou v ruce, soustředěně se dívali chvíli do mapy, chvíli do buzoly a pak pár metrů pokračovali v poklusu. Z mého pohledu – stál jsem zase za stanem – působili dojmem, že nadšeně bloudí.

Nakonec jedna skupina ošátkovaných snaživců vykopala „poklad“ kousek od místa, kde jsem ráno pátral já. Vedoucí radostně poskakovali a gratulovali jim, v jak dobrém čase to stihli! Poklad sám o sobě byl nějaký symbolický trapas – vlaječky, koláče... Ale z principu mi to nedalo:

„Já tu byl dřív, vyhodili jste mě, a přitom...“

Vedoucí se na mě otočil s brunátným výrazem v obličeji:

„Tebe nechci ani vidět! Rozumíš?!“

„Byl jsem tady přece už ráno, protože jsem tušil, že jste to frkli někam sem...“

Bylo patrné, že jakýkoli zvuk ode mě leze táborovým vedoucím nesnesitelně na nervy. Bez ohledu na to, co říkám.

Odsoudili mě nejen vedoucí, ale i celá skupinka zpomalených nálezců. Hromadně mi vysvětlovali, že můj postup byl stejně neplatný, protože jsem nedodržel pravidla hry.

Odmítal jsem jejich argumenty s tím, že zadáním a jediným pravidlem bylo najít poklad. A celá stezka s úkoly byla jen pomůckou pro ty, kdo třeba nemají tak silnou intuici jako já.

Večer jsem dostal před celým nastoupeným táborem důtku za špatné chování.

Bylo po bojovce. Chudáci „výherci“ pak s instruktory společně předstírali, jakou mají z pokladu radost! Z debilních vlaječek... Cpali se staršími koláči z pekárny a nahlas halekali něco jako „mňam mňam...“.

Popuzovalo mě to. Musel jsem si dát za stanem další cigaretu.

...

Maminka měla pevný koncept výchovného systému. Všichni jsme chodili na piano, do kostela, po kostele na výstavu obrazů. A také do dramatického kroužku.

Superpionýr

Ultraaktivní sourozenci, jako například sestry Eliška a Kateřina, ještě tančily, recitovaly česky a francouzsky, případně krasobruslily, četly světovou literaturu už od povijanu.

U dramatického kroužku maminka vždy opakovala, že nejde o to, abychom byli herci, ale abychom byli schopni „se vyžvejknout“. Že právě návštěva takového kroužku a vystupování na jevišti před veřejností jsou nejlepší průpravou. Nikdo ji nikdy nezbavil našeho tajného podezření, že možná chce mít v rodině také herce. Po zpěvákovi se toužit neodvážila, protože už při hře na piano se ukázalo, že jak bratři, tak sestry jsme všichni zajedno v hudební hluchotě.

Přihlásila mě do Ústředního pionýrského souboru, což bylo vyhlášené pionýrské „těleso“ se všemi složkami – dramatickou, sborovým zpěvem i tancem.

Hned na prvních setkáních jsem dal najevo, že poezie není můj žánrový favorit. Když se blížilo první veřejné vystoupení, rezolutně jsem odmítl přednášet jakékoli verše. Dostal jsem už ale tehdy elementární školení kolektivního, jednotného nátlaku: totiž že všichni recitují, všichni recitovali a všichni také recitovat budou. A jak k tomu přijdou všichni ti, co recitují... Trval jsem na svém. (Pohrůžka, že mě ze souboru mohou vyhodit, mě nijak neděsila.) Vymohl jsem si tak mezi pionýry nezvyklou výjimku. Místo básničky jsem dostal pro vystoupení krátkou povídku Miloše Macourka: Vejce.

Text mě nadchnul. Zejména proto, že se nerýmoval, a navíc se mi zdál vtipný.

Zatímco se ostatní při svém vystoupení prorecitovali zejména sovětskými básněmi o vojácích, míru, nádherném socialismu a revanšistech na Západě, já přítomné pionýry docela pobavil Macourkovým textem. O to víc, že na podobných akcích to nikdo nečekal. Měl jsem tak pravidelně velký úspěch. Někteří z kolegů mně upřímně fandili, jiní se o to víc trápili se svými politickými veršovanými litaniemi.

Pochopil jsem tehdy zvláštní magii jevištního kouzla. Když jsem mezi všemi těmi budovatelskými a svazáckými parabásněmi a parapísněmi přišel na pódium a řekl první větu textu: „Každé vejce je jiné...“, ozval se většinou nadšený, ne-li hurónský smích. Nebylo to mým fantastickým přednesem, ale radostí, že jsme na okamžik vypadli ze světa nařízené idiocie.

Macourkův text mi přinesl úspěch, který ve světě krvavých šátků nebyl obvyklý. Netrvalo dlouho a ozvali se další, že by také chtěli radši přednášet podobné texty než hučet budovatelské rýmovačky. Protože už ale předtím dostatečně prokázali svoji poslušnost, museli pokračovat v budovatelském duchu.

Dostal jsem se postupně mezi výlučné pionýry, kteří se například účastnili každý rok „Setkání prezidenta republiky s pionýry na Pražském hradě“. Pionýrská elita. Stal jsem se specialistou na pionýrský humor pro slavnostní příležitosti. Nebyl to rozhodně humor, který by mě bavil nebo s kterým bych se identifikoval. Proti ostatnímu „repertoáru“ to ale bylo vysvobození.

Na základě této strhující kariéry mě pak pozvali na konkursy do Vinohradského divadla, Národního a dalších divadel – kde jsem všude znuděně uspěl. Nebyl jsem dítě dychtící po jevišti, po vůni divadelních kulis a líčidel... V konkursech na neposlušné děti ale karoserie zajišťovala náskok před snaživými a spořádaně vyhlížejícími vrstevníky, kteří většinou patřili do okruhu slušně oblečených a svědomitých chlapečků.

Nejzábavnější bylo konkurs vyhrát, uspět v soutěži. Představení samotné by mi tehdy stačilo jen jedno.

Na dětských konkursech nebyla příliš velká konkurence. Podkolenkáři, čtenáři, babičkáři, jedničkáři a šprti se snažili svědomitě předstírat, jak hrozně jsou zlobiví, oškliví, neposední a neposlušní. Kouleli očima, okázale se mračili, pak ale rychle běželi k babičce napít se z termosky vlahého čaje. Trochu otřít žínkou zpocený obličejík. Já na rozdíl od nich přicházel s autentickou kastlí, s regulérní praxí, znalostmi v oboru a většinou bez doprovodu dospělých.

Po několika vyhraných konkursech jsem byl jako zkušený medailista, který chodí jen do finálových kol a rovnou pro vítězství. Takticky, klidně a pevně. Vítězství v konkursech měla ale často hořkou dohru. Nakonec jsem z „vyhraných“ rolí nehrál dlouhé roky žádnou. Po řadu let se opakoval stále ten stejný problém: vypadal jsem na svůj věk příliš mladě. Vadilo mi to tehdy hodně. O to víc, že jsem se nemohl dočkat dospělosti. Dnes si naopak ten zlozvyk držím ochotně dál.

Až po pěti letech nekonečných výher na konkursech a stejně nekonečných proher v obsazování jsem se dočkal první malé hrané role ve filmu. U režisérky Věry Plívové Šimkové. Paní Věra se pak na řadu let stala mou osudovou režisérkou. Po první hrané roli ve filmu jsem během jejího dalšího filmu propadl na gymnáziu. Při dalším setkání s paní režisérkou jsem poznal svou první ženu Janu. Během dalšího natáčení s paní Věrou se mi narodil syn David, musel jsem ale z filmování kvůli jeho závažné operaci odjet.

Řekl jsem jí tehdy, že její filmy mají tak zásadní a osudový dopad na můj život, že při veškeré úctě k ní s ní už bohužel spolupracovat nemohu. Protože podle dosavadního trendu všechno nasvědčuje tomu, že při další spolupráci bych pravděpodobně zemřel. Za to žádná role nestojí.

...

K tetě jsem jezdil každý rok na prázdniny. Byla to její služba mamince, aby jí při tolika dětech ulevila.

Převýchova

Teta měla také pět dětí, samé syny, ale už starší, poslušné a samostatné. Čas se mnou se snažila využít k rychlé převýchově. Při její oddané zbožnosti jsem pro ni byl ztělesněním dospívajícího čerta. Léto jsem u ní pravidelně proministroval, promodlil a souběžně se přesvědčoval, že peklo nemůže být horší.

K očekávané proměně podle jejích představ ale nedocházelo. Po několika letech marných náboženských soustředění přišla puberta a vymetla ze mě poslední zbytky svatosti.

Zřejmě z toho důvodu se teta rozhodla pro razantnější postup.

Vysadila mě v klášteře. Proto jsme včera ani nevybalovali kufry! Matka představená, Placida, mě srdečně přivítala. Usmívala se něžně a svatě, kolem dalších asi čtyřicet sestřiček, všechny černobílé. V kleci hystericky štěkal německý ovčák. Asi taky katolík. Tělem mi prudce kolovala krev všech nevěřících světa. Proč sem? Panebože, co já tady? Proč mám tak proklatě bigotně věřící tetu? Nejspíš proto, že jí poslední den války zastřelili manžela a ona zůstala s pěti syny sama. Nejstaršímu bylo tehdy třináct... Proto, blbečku...

Sestřičky se v klášterní zahradě kolem mne pomalu shlukovaly. Zdálo se, že všechny mají stejný úsměv. Klášterní. Teta bydlela v Liberci v Klášterní ulici, já v Praze v Kostelní – a tohle teď jako vrchol náboženských adres. Vrchol hory mé puberty.

Milí zbožní, já mám teď úplně jiné zájmy a starosti! Koketuji s peklem, fascinuje mě horko holčičích klínů, neřest jako tajnost, já se fakt nechci modlit!

Nechci růženec, nechci!

Bůh o tom ví a přivřel oči...

Teta zamávala na rozloučenou, zůstal jsem ve svaté zahradě sám. „Chlap“ s řeholnicemi na začátku letního soumraku. Moje zoufalost musela být patrná. Pomalu kolem mě vytvářely půlkruh. Ovčák byl čím dál hysteričtější. Asi, chudák, taky samec...

„Zahrajeme si na slepou bábu, co říkáš?“ řekla matka představená a něžně mi na obličej uvázala černý šátek. Poslední pohled – čtyřicet úsměvů.

Já si nechci hrát, už vůbec ne na slepou bábu! Já už byl s nahou holkou! Tajně kouřím, ale profi! Když hraju, tak flašku – svlíkačku, ne jako debílek, že nevidím!

Při pohledu dolů bylo zpod šátku vidět čtyřicet párů bot. Osmdesát stejných botiček! Vždyť s vámi se to ani hrát nedá! Jste všechny stejné!

Při pohledu dolů zpod šátku čtyřicet černých siluet. Poníženě jsem bloudil zahradou a slyšel ten cvrlikavý smích „holek“, co balí Krista. Bože, jak jsi mohl dovolit, že jsem přistál zrovna tady? Vždyť jsem nic neprovedl!

Ve svém pokojíku jsem koukal do stropu. Rád bych si s Bohem promluvil o tetě a o tom, kterým vlakem ráno odjedu... Chtěl jsem mu to tentokrát říct na plnou hubu. Že se tohle nedělá, protože to je nepřirozené a ponižující. Je jasné, že tady budu minimálně měsíc, takže na ten rozhovor dojde. Nemysli si, že ti to projde. Nikdo není neomylný, to platí i pro tebe...

Ráno začalo mší svatou. Jak jinak. Kněz – další chlap. (Už jsme tady tedy tři – já, kněz a ten pes.) Nevypadal dobře. Asi schválně vybírají nepohledné chlapy... Byl milý a hodný. Tady jsou ale všichni hodní, protože to je tábor na přijímačky do nebe.

Zpěv sester mě překvapil a ohromil. Zpívaly brilantně, strašně vysoko, čtyřicet tenkých hlásků v nábožné disciplíně oddanosti. Nic takového jsem ještě neslyšel. Andělský chorus. Že by ráj? Ne, klášter u Liberce.

Šel jsem tajně kouřit za dřevník.

Jaromíra – jezdila s autem i skútrem. Chodil jsem za ní do dílny. Při práci se usmívala a ve všem, co dělala, byla jako šikovný chlap. Jen nedělala ty chlapské, důležité ksichty, kdy chlapi mívají při zatloukání hřebíku výraz, jako by někoho operovali. Nebo dobíjeli. Několikrát mě nechala, abych s autem vyjel před garáž.

Imelda – moje hlavní sestřička. Od pohledu jsme si nesedli. Ve výrazu obličeje jako by měla rozvrh s úklidem. Kolem čtyřicítky, pevná a přísná. Zranila se v zaměstnání, pořezala si ruku v textilce, kde sestry pracovaly, a díky tomu na mě měla dost času. Byla slabě cítit dozorkyní. Teta zařídila a vyjednala, že budu náležitě proškolen, složím na závěr zkoušky z bible a přijmu svaté přijímání. Já chtěl ale tehdy přijmout holku, ne oplatku!

Placida – matka představená. Dáma s autoritou, milá a pevná zároveň. Měl jsem z ní respekt. Sestřičky ještě větší. Ředitelka.

A Reconciliatrix! Krásná moje láska. Tenké stříbrné brejličky, za nimi její něžná, křehká krása. A veselá! Smála se! I těm mým blbým fórům, ve kterých jsem opatrně, schůdek po schůdku, nenápadně našlapoval pryč od světa modliteb do země šťastného hříchu. Jako by tam byla ochotna se mnou jít! Byla starší, kolem pětadvaceti, a přišlo mi zoufale hrozné, že zůstane s Kristem.

Stačilo by, kdybychom spolu utekli na pár hodin, pobyli v opojném štěstí mých polopitomých žertíků a nízké hamižnosti těl... A pak bychom se řádně a jinotajně vrátili k řádu a modlitbě. Při večerním pohledu na strop mého pokoje na něm vlála sestra Reconciliatrix v hlavní roli.

Snažil jsem se všemožně zařídit, aby mě učila právě ona. Šlo nám to spolu báječně a já měl pocit, že s ní se lze k blízkosti Boha skutečně dostat. Imelda zjevně můj názor nejen nesdílela, ale dávala najevo, že mojí hlavní sestrou je ona. Reconciliatrix ještě ke všemu chodila s ostatními do práce a já odpoledne hladově vyhlížel, kdy se objeví. Měl jsem šanci jen na chvilku, protože jeptišky po večerech nesedí u vína, netančí u jukeboxu, jsou mimo svět, kde jsem mohl krmit svoji naději.

S Imeldou jsme spolu naopak byli celý den a náš vztah se blížil obroušenému soužití partnerů, kteří si nikdy příliš nerozuměli. Všiml jsem si, že na můj vřelý vztah k Reconciliatrix trochu žárlí. Ne citově, jen majetnicky. Byl jsem přece přidělen jí. Ráda nade mnou stávala, když jsem se v zahradě učil, a dávala mi zkušební otázky. Lezlo mi to na nervy. Vysvětlovala mi, že její jméno vzniklo z latinské zkratky: Jdi – dávej med... Ty určitě, myslel jsem si. Med má jen Reconciliatrix, ty tak pelyněk, žárlivko.

Jednou přišla s papírem. Abych na něj napsal své hříchy. Inventura zkaženosti? Vlčák už neštěkal, asi pochopil, že jsme už oba františkáni. Vypsal jsem hříchy před Imeldou, která se mi dívala přes rameno, a podal jí popsaný papír. Otočila jej, položila přede mě čistým rubem nahoru:

„A sem tvůj zatím největší hřích.“

„Jak největší?“

„Podle tebe největší životní hřích...“ Zdála se mi najednou strašně vysoká a přísná. A zvědavá.

Imeldičko, to ses zbláznila! Kdybys věděla, jak bohatý mám výběr! Samozřejmě první, co mě napadlo, byla Holanďanka Willie. Přišel jsem s ní o panictví. Nedávno. Snad si nemyslíš, že ti tady teď tohle moje krásný tajemství vymaluju? A kdybych to nedopatřením popsal, sama bys mi nasadila rohy na hlavu!

Dělal jsem, že přemýšlím.

Imelda čekala: „No...?“

Promiň, Bože, ale tohle je prasárna. Čeká tady jak u vrat bulváru a já hned, jak to napíšu, udělám si z něčeho tak nadpozemsky krásného bolák prokletí? A ještě do toho hodím nevinnou Willie, která byla o pár let starší, měsíc se mi věnovala a předala poslední vzkaz hippies, že důležitá je hlavně láska?

„No...?“ ponoukala mě Imelda.

Asi hladovíš zvědavostí, sestro. Chápu. Tušíš, že mám tajemství, která neznáš. Nevedeš si ale dobře. Otevřel jsem si přímou linku s Bohem.

Sorry, Pane Bože, ale nedám jí to. Chápeš. Byl to krásný vztah, ta holka mě vzala nezištně a něžně do světa dospělých, do tajemství smyslů, a ty první víš, že to nebyl hřích. Byl jsi u toho, když jsi sypal štěstí.

BRAL JSEM SLOVO BOŽÍ NADARMO – napsal jsem. Imeldu to zjevně zklamalo.

„Skutečně tvůj největší hřích...?“

„Ano, Imeldo. Dlouho jsem přemýšlel, který byl největší, a tenhle považuju za zvlášť závažný...“

Imelda odešla. Zdálo se mi, že trochu zklamaně.

Vyprávěl jsem Reconciliatrix, jak jsem sepisoval hříchy a který jsem dal jako největší, když výběr byl nekonečný – ale že jsem přitom myslel také na Imeldu, abych ji neoddělal. Reconciliatrix za brýličkami zase jemně slzela smíchem, což mě obzvlášť pudilo k úvahám zdvořile ji požádat, že bychom spolu zdrhli někam do nekonečna.

„Reconciliatrix mám rád...“ přiznal jsem se Imeldě.

„Všimla jsem si, ale sestra Reconciliatrix má za sebou těžké období... Pro tvoji výuku není ideální.“ Ježišmarjá, romantická představa o Reconciliatrix mi rozpálila hlavu:

„Proč?“

„Málem musela odejít z řádu...“

„Proč?“

„To ti nemohu vysvětlovat...“

A je to tady! Proto si tak rozumíme! Málem ji vyhodili! Toužil jsem vědět o jejím „hříchu“ víc, ale Imelda byla neoblomná. Netušila, jak mi ji ještě přiblížila!

Na zahradě jsem pozoroval především Reconciliatrix. Pohledem partnera, který si představuje, jak jsme spolu na diskotéce. Pijeme a vřískáme, jak se patří, a Reconciliatrix má pořád na sobě svaté oblečení a čelo v bílé pobožnosti. A Kristus pobouřeně sestupuje z kříže, protože co je moc, to je moc. Ovšem po mé přímluvě a vysvětlení začne tančit s námi...

Brzy ráno se mírně pootevřely dveře mého pokoje a začal koncert. Svatý orchestr hrál klasickou hudbu. Jako bych se narodil a umíral zároveň. Všechny sestry hrály na hudební nástroje a zpívaly, Reconciliatrix na housle. Měl jsem narozeniny a slzy v očích. A styděl se za ně.

Willie byla květovaná Holanďanka, s alkoholem, cigaretami, smíchem a tělem na výstavu; Reconciliatrix v brýličkách a s houslemi jako by mi hrála z druhého břehu. Za doprovodu dalších holek, které možná kdysi byly na zemi, ale teď už létají v nebi a odříkání. Vzdálenost těch dvou mi tehdy přišla nelidsky obrovská, stejně jako se mi nepochopitelná zdála šíře citů a touhy mého já.

Bože!

Amen.

Zkoušky z bible jsem úspěšně složil. Na mé první svaté přijímání pozvali maminku. Byla pyšná a působila šťastně.

Teta ještě šťastněji.

Po mši a malé oslavě jsem chtěl odjet domů s maminkou, ale ta podlehla tetě, že ještě nejsem zcela odvšivený od hříchu a že ještě musím pár dní zůstat.

Zahlédl jsem Reconciliatrix a souhlasil, že tedy ještě pár dní...

Nepodařilo se mi zvrátit svatý postoj Reconciliatrix ke mně. Jediný, kdo mě nakonec zcela přijal, byl kolega pes.

Při odjezdu jsem proti všem zvyklostem a patřičnosti roztěkaně a zbrkle Reconciliatrix políbil na tvář, jako bratr sestřičku, když jde do školy.

Ale až do Prahy jsem měl v hlavě lišácký dojem, že v polibku bylo něco víc.

Netrvalo dlouho a byl jsem za pobyt v klášteře vděčný. Ve všudypřítomném a nezdvořile vlezlém socialismu to byl zážitek nejen bizarní, ale i krásný. Nejen zcela jiné společenství, ale zcela jiný svět. Sestřičkami, stejně jako náboženstvím, systém okázale pohrdal. Pracovaly v náročném provozu výroby koberců. V továrně jim ale svěřovali práci, která vyžadovala nebývalou pečlivost a disciplínu.

Jednou mě tam vzaly, abych se podíval. Pracovaly zrovna na koberci pro britskou královnu. Vysoký bílý koberec, uprostřed všeho znak Spojeného království – a černé sestřičky s vyhrnutými rukávy a bosýma nohama. Aby koberec neponičily a neznečistily, pracovaly bosé a všude kolem koberce byly bílé lavory s vodou.

S úctou a vděkem vzpomínám i na Imeldu. Věnovala mi mnoho času a péče. A měla to se mnou tehdy těžké. Vzpomínám i na všechny ostatní.

Pekelná nechuť k církvím mi zůstala.

Kdykoli ale potkám jeptišku, neodolám a rychle bliknu očima, jestli to náhodou není Reconciliatrix.

...

Koním jsem hystericky propadl po filmu Na Žižkově válečném voze, díky kterému jsem na nich seděl poprvé.

Koně a osel

Na několik let se koně staly středobodem mého života, snažení, vyžití, všeho. Nejen že jsem jezdil pokud možno co nejvíc, ale také jsem hltal literaturu, časopisy, vše, co bylo o koních dostupné.

Vyhrál jsem po roce zkoušky základního výcviku a v brigádnických hodinách jsem se stal rekordmanem. Koňský šprt.

Kluby celkově zápasily s nedostatkem financí. Krmení pro koně nebyl dostatek, přitom členské příspěvky byly na tu dobu celkem vysoké. Stáje se víceméně rozpadaly, jeden zrezlý traktor a polohladová zvířata. Šatny pro členy vypadaly jako zemljanky ruských partyzánů. Jako na frontě.

Na gymplu, kam jsem v té době také nastoupil, šel prospěch razantně dolů. Zhoršoval by se i bez koní, měl jsem tam pocit, že jsem na jiné planetě. Stres, hnus. Učitelé s námi v roce 1968 žertovně probírali, jakých chyb se lidé dopouštějí, když píší pro ruské okupanty nápisy, ať se vrátí domů, nebo jak správně rusky vysvětlovat vojákům, že tady žádná kontrarevoluce nebyla, podporovali nás ve stávkách apod. Do roka, téměř bez výjimky, ti samí učitelé předvedli ještě vzorněji, co to je normalizace, držení zobáku. Bylo až fascinující sledovat kolektivní bezohlednost většiny vyučujících k vlastní minulosti, staré pouhý jeden rok. Za cokoli protinormalizačního, protisovětského, protiokupantského by každého bez zaváhání vyrazili. V několika případech tak i udělali.

Koně a jezdectví byl jiný svět. Svým způsobem i úžasný lék na socialismus. I když jezdecký klub vedli bývalí vojáci, především ti, kteří sloužili kdysi dávno „u kavalerie“. Platily proto tradiční vojenské zvyky, tedy i peskovačky a šikana: bažanti – mazáci apod. Ale nebyl to skutečný vojenský režim, spíš jen hra daná zvyklostmi z minulosti.

Jako „šprt“ jsem žádnou šikanu nepociťoval, naopak. Stal jsem se vzorovým „bažantem“, který okázale dostával pravomoci, jichž leckterý „mazák“ nedosáhl. Například jsem byl pověřen, abych kontroloval ostatní členy, jak dodrželi čištění kopyt apod. Poslal jsem jako zapálený fundamentalista postaršího inženýra před penzí, ať ta kopyta pořádně vyškrabe, nebo že ho tam už nechci příště vidět!

Dostal jsem se i do juniorského závodního družstva, ale nejatraktivnější nabídku jsem dostal od kolegy „mazáka“ Karla, abych společně s ním vedl klubový bar.

Karel sám byl o pár let starší, ale už tak ponořen v alkoholu, že ho obtěžovalo téměř všechno. Občas i ježdění na koni. Protože jsem ale nebyl plnoletý, zůstával Karel coby zodpovědný vedoucí baru, já byl jediný člen obsluhy – „výkonný manažer“.

V baru se prodávalo občerstvení členům klubu a jednou za měsíc bylo třeba také obsloužit vedení klubu při jeho schůzi. Na tu šéfové oddílu často přicházeli s manželkami, jako na jednu z mála společenských příležitostí.

Občerstvení představovaly kofola, tatranky a alkohol, na schůzi vedení klubu pak hodně vína.

Po čase jsem si získal Karlovu důvěru, a mohl se tak věnovat inovačním pokusům v nabídce baru, zatímco on se věnoval kořalce a zajímalo ho, jestli ji má v rámci našich tuzérů zdarma. Měl.

Na nákupy pro zásobování baru se jezdilo do samoobsluhy v Praze 7. Místo dodávky se ovšem jezdilo s oslem Vaškem zapřaženým do nepříliš podařené, výrazně zmenšené kopie zámeckého kočáru, který byl původně koncipován jako vozítko pro děti. Vašek byl užitečným příslušenstvím baru, a já za něj byl proto odpovědný.

Nikdy jsme si, na rozdíl od mnoha koní, neporozuměli. Trpěl výstavní tvrdohlavostí, zpupností, nikdy ze mě neměl respekt. Naopak. Myslím, že mnou zjevně pohrdal. Osel. Bohužel, občas dostal dokonce chuť mít se mnou sexuální poměr, což bylo něco nepředstavitelného.

Povalil mě na zem a zahájil svůj peting, zatímco já se ho snažil mlátit hlava nehlava, ať dá pokoj. Vzrušovalo ho to, jako bych ho sexuálně dráždil, a lačně funěl.

Měl mazanou metodu, kdy využil mé jisté nepozornosti, když jsem mu dával krmení a čistil box: nenápadně mě několikrát obešel, a tak si mě řemenem, na kterém byl přivázaný, předsvázal, předkurtoval k plánovanému styku. Svázaný jsem mu pak musel hledět do tupé oslí tváře, zatímco on si mě s požitkem a pomalu připravoval...

Na moje naléhání jsme mu přivezli na návštěvu oslí nevěstu. Vašek si jí nevšímal, druhý den se pokusil znásilnit vedle ležící balík slámy. Potvrdilo se tak podezření, že je sexuálně narušený a jeho fixace na mě byla latentní.

Při nákupu potravin jsem ho míval „zaparkovaného“ před prodejnou. Přivázaného k zábradlí. Způsobil skandál, když během čekání vzal malému chlapci kulicha a držel čepici v hubě pevně a neoblomně. Kolem se okamžitě vytvořil hlouček lidí, z nichž někteří byli pobavení, někteří pobouření a maminka chlapečka zoufalá, kočárek plně naložený nákupem. Přemlouval jsem ho, zkoušel čepici vytáhnout, páčil ji, až jsem mu zkroutil hlavu k zemi. Zkoušel jsem i mírné přidušení, aby tlamu konečně otevřel a čepici pustil. Všechno marné, nepustil. Vedoucí prodejny se ptala, proč jezdím na nákupy s neochočeným oslem. S přicházejícím soumrakem maminka s chlapečkem čepici oželeli a odešli. Vyrazili jsme zpátky. Celou cestu městem měl Vašek kulicha v hubě. Při vjezdu na jízdárnu ho vyplivl a už si ho nikdy nevšiml.

Vedení klubu se scházelo v kanceláři, která byla v samostatném domečku. Od podzimu ale patřilo k povinnostem barmana v domečku před schůzí zatopit.

„Seš v prdeli,“ předal mi stručně zkušenosti Karel, „kamna jsou tam na hovno, komín na hovno, netáhne to, nehoří to a pak řvou, že tam mají zimu...“

Nelhal. Pro jistotu jsem chtěl zatopit s předstihem a bylo skoro k nepochopení, proč běžná kamna v běžném, poměrně malém domku nejdou nejen rozehřát, ale ani zapálit.

Když se blížila hodina příchodu vedení klubu, začal jsem trochu panikařit. Hadičkou jsem vycucl naftu z traktoru, pak jí jemně polil dříví v kamnech a zapálil. Kamna během okamžiku zrudla žárem, jako kdybych tavil sklo, komín hučel a teplota v klubovně se řítila vzhůru. Během půl hodiny tropické vedro k nesnesení.

Funkcionáři klubu neskrývali svůj obdiv a dojetí. Že až díky mně mají konečně na schůzování teplo. Co teplo... horko! A kolikrát museli poslouchat Karlovy výmluvy, že to nejde, že kamna netáhnou, že komín to a ono... Karlovi ani nikomu jinému jsem svůj speciální systém zatápění raději neprozradil. Netrvalo dlouho a začalo vyšetřování, kam se poděla nafta z traktoru.

Jednou jsem za letních veder nakoupil bednu nanuků. Chodil jsem po jízdárně a nanuk propagačně konzumoval. Jako inovační novinku našeho občerstvení. Stál korunu. Každý druhý se mě ptal, jestli mám nanuky v prodeji, nebo je tenhle jenom soukromý.

„V prodeji,“ odpovídal jsem.

„Kolik stojí?“ byla hned druhá otázka. Stál korunu. V obchodě.

„Dvě koruny...“ byla cena na jízdárně.

„To ses posral...“ řekla mi většina. Zkonzumoval jsem polovinu zásob sám.

Ale všeho do času. Postupně si nanuk koupil jeden, pak druhý... a po nějaké době jsem je nestíhal dovážet. V socialismu byla myšlenka zisku jak oficiálně zakázaná, tak těžko představitelná i pro normální lidi. Leda za něco, co se nedalo sehnat, ale vydělávat na nanuku?

Když ho chtěli za míň, doporučoval jsem, že za korunu ho mají v krámě. A ať si tam klidně s oslem dojedou. Nejdřív ho musejí postrojit, připřáhnout, dojet tam, nakoupit, vrátit se, možná dokonce s dětským kulichem, a ve stáji pak možná ještě milovačka s oslím prasákem... To všechno za ušetřenou korunu.

Někdo přišel s iniciativním nápadem, že by Vašek mohl vydělávat, kdyby vozil v kočáru děti po Stromovce. A že by nám rodiče tu a tam něco přispěli. Nebyl jsem proti, i když jsme měli s Vaškem vztah velmi napjatý a upozornil jsem na „nehodu“ s čepicí u samoobsluhy. Mělo jít ale jen o letní projížďky.

A tak jsme jedno odpoledne vyrazili s Vaškem a kočárkem do Stromovky. Všední den a skoro žádné děti nikde nebyly. Nebylo ani snadné rozpoznat, že bych je rád povozil. Jednak o tom nikdo nikdy neslyšel a my žádný nápis na kočárku neměli. Ani jsme mít nemohli, bylo to načerno.

Když jsem iniciativně zkusil dvěma maminkám s dětmi nabídnout, že jim svezu potomky, obě dostaly hysterický záchvat, křičely, ať táhnu a že jdou pro policii.

Po několikahodinovém marném bloudění parkem, kdy jsme nesvezli žádné dítě, jsme se vpodvečer vraceli domů. Bez tržby. Uháněli jsme s Vaškem poměrně svižným klusem po speciální stezce pro koně. Vašek náhle prudce zabrzdil, jako bych zatáhl za záchrannou brzdu. Nechápal jsem, co se stalo.

Nepohnul se. Všiml jsem si, že má hlavu divně vytočenou do strany. Napadlo mě, že může trpět nějakou bolestí v uchu nebo mít nějaký problém s postrojením. Jen mimoděk jsem se podíval stejným směrem. Kousek od cesty divoce souložila nějaká dvojice. Vašek na ni upřeně zíral jako hypnotizovaný. Sexuální osel.

Dvojice byla před odletem do vesmíru, díky tomu o nás neměla tušení.

Cítil jsem se velmi nepříjemně, na rozdíl od Václava, který na dvojici soustředěně hleděl. V jeden okamžik jsem měl dokonce pocit, že na mě přátelsky, spiklenecky mrkl. Spíš to ale bylo nervové vypětí. Snažil jsem se pohybovat nenápadně a co nejtišeji.

Plácl jsem Vaška po zadku, že budeme pokračovat v cestě. Plesknutí bylo bohužel slyšet. Vašek se nepohnul. Stál jako přikovaný a zíral. Propadal jsem pocitu, že jsem v téhle čtveřici jediný navíc.

Ze zoufalství jsem Václava tlačil rukama do zadku. Jeho váhu a zašprajcování jsem nebyl schopen překonat. Žena s mužem nabírali ke vzletu stále silněji. Já seděl na kozlíku malovaného kočárku se zadřeným oslem úchylem. Slezl jsem dolů a tichým indiánským krokem jsem došel k Vaškovi. Zkusil jsem ho táhnout za otěže hned u tlamy... Prudce sebou cukl – zastínil jsem mu výhled. Dvojice na cestě do vesmíru odhodila další motory.

Zkusil jsem to po dobrém a pošeptal Vaškovi do jeho obřího ucha, že bychom mohli pokračovat. Dal najevo, ať hlavně nezacláním.

Tichounce jsem se vrátil na kozlík a pohlédl neuroticky na dvojici, abych se pokusil odhadnout, kolik ještě máme času na únik, než dojde k vrcholně trapné situaci, jejíž konec jsem nebyl schopen odhadnout.

Operativně jsem se potichu zmocnil klacku a začal zoufale šťouchat Vaška do zadku. Bylo mu to zjevně nepříjemné a dlouho odolával, než nakonec povolil. Jakmile jsme se dostali mimo fantastický výhled, klusal sám. Působil spokojeně.

Dvojici milostných letců mám před očima dodnes. Zejména přijdu-li do Stromovky.

V baru jsem si nakonec vydělával na úrovni tehdejšího průměrného platu. Také díky tomu, že jsem po čase pro členy oddílu otevřel i prosperující noční klub. Snad jedinou nevýhodou bylo, že jsem se vracel domů ranní tramvají, která jezdila v 5:05. V osm hodin mi pak začínala škola, kde jsem měl pravidelně pocit, že se mi to snad jen zdá.

...

Otec mě pozval na schůzku do kavárny v Obecním domě s tím, že půjde o „obchodní jednání“.

Otcovy úroky

„Dostanu to odškodnění z Německa...“ (dostal několik tisíc marek v rámci odškodnění vězňů koncentračních táborů) řekl mi slavnostně uprostřed secese. „Vypadá to, že by se za to dal koupit nový malý osobní vůz. V Tuzexu...“

A udělal pomlku, která byla součástí jeho řečnické strategie. Pomlky a pauzy byly dlouhé, mučivé. Jako když chcete důkladně podusit maso. Táta mi při nich hleděl do očí, pak se rozhlédl po okolí, aby se znovu vrátil do mých vytřeštěných světel předvařeného zvířete. Čas v kavárně se také zastavil.

„Jsem ochoten a připraven pořídit osobní vůz.“ Otec v těchto chvílích měnil i způsob vyjadřování, přecházel do částečně formálního projevu, někdy se dokonce neštítil spisovné češtiny.

Následovala generální pauza. Oba jako bychom čekali, až to koupené auto projede z jeho hlavy do mé. Pokyvoval jsem, proplachoval si hlavu kávou. Nechtěl jsem projevovat vděk. Mohl bych se sám dostat do pasti. Neřekl, komu je ochoten vůz koupit! A určitě přijdou doplňující podmínky. Hlavně žádnou emoci. Nenaběhnu si.

„... za jistých podmínek ovšem.“

Aha! Už se blížíme. Slunce zachází. Podmínek bývá na dva životy.

„Ehm...“ reagoval jsem neutrálně. Napil se. Náš čas běžel kavárnou od šatny do věčnosti.

„Jakých podmínek?“ pokusil jsem se zeptat unaveně a bez zájmu.

Podíval se pevně a zaostřeně:

„Ostříháš si ty vlasy...“

A jsme tam! U našeho pomníku!

Chtěl jsem také natáhnout čas, ale hořel jsem odpovědí:

„Je mi líto, ne.“

Ušklíbl se. Trochu teatrálně, neautenticky. Napodobil jsem stejné ušklíbnutí. Opět si vzal čas jako svoje rukojmí. Byli jsme jediný stolek v kavárně, kde se tak intenzivně mlčelo. Jako dva muži sedící každý na opačném pólu planety.

„Ne?“ ověřil si moji odpověď a v očích se mu objevila malá jiskra útočnosti.

„Ne,“ potvrdil jsem železně. A také už s leností v čase jsem dodal:

„Nejde jen o vlasy.“ Pokračoval jsem co možná nejhlubším hlasem. „Jsou taky gestem vůči bolševikům, jsou pro mě výrazem něčeho ohromně důležitého. A než bych vystříhanej jako kretén jezdil autem, to pojedu radši vlasatej stopem...“

Uchichtl se. Trochu strojeně. Potopil se do svého hrnku, a když se vynořil, uzavřel jednání:

„Jak myslíš.“

Obchod bez smlouvání.

Odškodnění pak táta během let utratil za prací prášky z Tuzexu. Maminka tvrdila, že voní úplně jinak než ty české. Tak jsme peníze provoněli.

Za nějaký čas jsem si chtěl koupit starou aerovku. Bylo mi osmnáct. Ale neměl jsem dost peněz. Nabídl jsem otci, že když mně půjčí, budu ho místo úroků vozit, kam bude potřebovat a kdy bude potřebovat. Půjčil mi dvě třetiny ceny a já si auto koupil.

V nějakém dopise sourozencům jsem jeho půjčku zmiňoval s tím, že vím, jak je na peníze, takže musím pracovat na tom, abych je co nejdříve vrátil, aby ho neranila mrtvice. Dělal jsem si srandu z jeho lakomosti. Dopis psaný na stroji jsem v něm ale zapomněl. Na stejném stroji psala maminka otcovy diktované texty.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jan Kraus: Můj soukromý buzynes.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.