Příběhy na lehátko

Danka Šárková

Osud

Copyright © Danka Šárková 2014

ISBN 978-80-7486-174-1 (ePub)

ISBN 978-80-7486-175-8 (mobi)

ISBN 978-80-7486-176-5 (PDF)

Obsah

Až onkologie mi otevřela oči

Budu žít, máte smůlu

Drogy mě dostaly na úplné dno.

Měl jsem skoro tři promile

Mami, hoří!

Mícha to naštěstí vydržela.

Srážka se smrtí mi změnila život

S láskou jsme nevystačili, musel přijít rozum… alespoň na čas

Až onkologie mi otevřela oči

Zvládla jsem všechno. Po rozvodu jsem chtěla zajistit dětem stejnou životní úroveň, jakou měly předtím. V práci jsem trávila i s cestou deset hodin denně, pak přišly na řadu kroužky, úkoly, doktoři. Po nocích jsem dělala účetnictví. K tomu jsem se snažila dvakrát týdně zaběhnout do tělocvičny. Najednou jsem jednu sobotu ležela v bezvědomí na toaletě.

Mám dva syny Honzu a Petra. Starší, Petr, mi kdysi řekl, že si nedokáže představit, že bychom někdy měli být chudí. Vyrůstal od narození v rodině podnikatele, kde nebyl problém zaletět v létě k moři a zimní prázdniny strávit v Alpách na snowboardu. Otcem byl brán jako prvorozený syn, který jednou vše zdědí. Mladší, Honza, nepociťoval lepší živobytí jako nadstandard, ale bral ho jako samozřejmost.

Bohužel předmět podnikání, který nás živil, měl svá úskalí a jednoho dne prostě exmanžel zkrachoval. Naštěstí neměla firma žádné dluhy. Jak začala fungovat, tak skončila. Postavila jsem se k tomu čelem a nastoupila v jedné účetní společnosti, jelikož účetnictví a administrativu jsem vykonávala po celou dobu fungování firmy. Hůře to nesl jednatel zkrachovalé společnosti, tehdy můj manžel.

„Nepůjdu někam makat! Dělat na nějakého poskoka. Nechat se buzerovat, že jsem přišel o pět minut později,“ umlátil mě vždy argumenty. Namísto řešení daného problému tím, že půjde do zaměstnání, se začal věnovat osmnáctileté přítelkyni, s kterou navštěvoval diskotéky, technopárty a různá restaurační zařízení. Rok jsem se mu snažila pomoci, prosila ho, aby šel k psychologovi. Odpověď byla vždy stejná: „K doktorovi potřebuješ ty!“

Na řadu přišel problematický rozvod, dělení společného jmění manželů a hlavně stanovení výše výživného na syny. Jelikož otec dětí nepracoval, soud mu vyměřil nejnižší alimenty.

Najednou jsem zůstala sama s dětmi. Petr navštěvoval sportovní školu. Mladší Honza měl svou soukromou učitelku na sólový zpěv. Naprostou samozřejmostí bylo, že jsem je všude vozila autem. Jsou tak navyklí, tak proč to měnit! Víkend se odehrával v duchu Petrových sportovních klání nebo Honzova koncertování.

Svůj týden bych popsala asi takhle: Vstala jsem ve čtvrt na šest, připravila svačiny, udělala snídani, vyvenčila psa, vzbudila děti a běžela na sedmou do práce. Tam mi naštěstí šéf vyhověl s klouzavou pracovní dobou, takže jsem v odpoledních hodinách čtyřikrát týdně odběhla odvézt děti na mimoškolní aktivity. Ale v žádném případě mi neodpustil počet hodin strávených ve firmě. Domů jsem pravidelně doběhla s taškami nákupu kolem šesté. Následovalo učení s mladším synem, který je dyslektik. Kolem deváté večer jsem usedala k počítači a účtovala „má dáti, dal“ pro několik soukromých firem. Dvakrát týdně jsem ještě od osmi do devíti chodila na aerobic do fitka, abych zůstala v kondici. O půlnoci jsem padla do ložnice. Takhle to šlo ve všední dny. V sobotu jsme většinou jeli na závody nebo koncert. Nikoho nezajímalo, že jsem sama s dvěma dětmi. Zápas byl v Chomutově, a tak jsem jela. Koncert byl v Brně a opět jsem sedla do auta. O ceně pohonných hmot jsem raději neuvažovala. Uklízela jsem za pochodu, vařila s telefonem na uchu, žehlit jsem nestíhala. Dvakrát za rok jsem vypadla na dovolenou, jelikož kluci tak byli navyklí, tak proč to měnit! V zimě do Alp lyžovat a v létě k moři alespoň do Chorvatska. I tam jsem vždy táhla svůj notebook a účtovala na terase apartmánu. Jestli se chcete zeptat na nějakého přítele, tak vám jasně odpovídám, že žádný nebyl. Kam by se ten chudák časově vešel? Mezi půl dvanáctou a dvanáctou v noci?

Vydržela jsem ten maratón dva a půl roku. Děti finančně nestrádaly, jen jsem byla totálně unavená matka, která usínala každou volnou chvilku. Občas jsem decentně odběhla na záchod a pozvracela se. Stále více mě bolelo v pravém podbřišku, ale marodit jsem si nemohla dovolit. Z neschopenky bychom nikdy nevyžili.

Přišel den D. Opět jsem měla nutkání na zvracení a má tělesná teplota vystoupala na 39°C. Nějakým způsobem jsem se dobelhala na toaletu a tam jsem se skácela. Na čele studený pot, brněly mě konečky prstů, hlava vážila minimálně dvacet kilo. Nešla udržet. Pak si jen pamatuji slova záchranářů: „Tak kde vás máme, mladá paní?!“

Tehdy jsem jen tiše zašeptala:

„Tady na WC.“

Následovala cesta záchrankou do nemocnice, kde mi dávali kyslík, infuzi.

„Dejte ji na oddělení G2, na G4 není volno,“ slyšela jsem lékaře na příjmu v nemocnici. Bylo mi jedno, kam mě vezou. V hlavě jsem měla jen strach o své děti. Potřebují jít v pondělí do školy, a kdo je bude vozit na mimoškolní aktivity? Strach o sebe jsem neměla.

Ráno jsem se vzbudila připnutá na infuzích v krásném pokoji. Paní vedle mě byla po operaci.

„Dobrý den, jmenuji se Jana. Asi mě přivezli včera odpoledne. Není mi nejlépe,“ začala jsem okamžitě komunikovat.

„Jste tady poprvé? Já už jsem tady na třetí operaci. Vždycky mi říkají, že už sem nebudu muset, a za nějaký čas se tu objevím znovu. Tentokrát mi vzali úplně celý vnitřek a močový měchýř budu mít na vývod,“ odpověděla namísto pozdravu.

„Co se vám stalo? Já včera zkolabovala na WC, mám prý silný zánět střev, vaječníků a vejcovodů,“ zeptala jsem se, ještě stále absolutně mimo realitu, kde jsem se vlastně ocitla.

„Brali mi nádor, metastázy se zase začaly rozlézat. Ta minulá operace nestačila a chemoterapie to nezastavila. Rakovina je prevít. A kde máte nádor vy?“ zeptala se jen tak.

Nic jsem nechápala.

V poledne jsem se zvedla a došourala se do jídelny, kde seděla polovička žen v šátcích. Většina jich byla hubená a popelavě šedá v obličeji. Vzaly mě mezi sebe a začaly se vyptávat, jak mi začala rakovina, jak dlouho se léčím, který doktor se o mě stará. Jedna paní měla vývod jak na moč, tak na stolici. Byla rozhodně mladší než já. Hodně žen leželo na pokojích v postelích, jelikož jim bylo zle. Začalo mně být jasné, že všechny mají nějakou osobní zkušenost s rakovinou. Při odpolední vizitě mi bylo vysvětleno, že na oddělení, kam patřím, nebylo místo, a proto mě museli hospitalizovat na onkologii.

V nemocnici jsem strávila měsíc. S těmi ženami jsem probrala snad úplně všechno. Většina z nich si prošla hroznými osudy. Několik jich bylo obětí domácího násilí, jiné se nedokázaly srovnat s křivdami od svých rodičů nebo zaměstnavatelů. Ostatní zasáhla rakovina, jelikož byly touto chorobou geneticky zatížené. A já tam s nimi seděla a po všech vyšetřeních jsem narozdíl od nich měla jen jediný problém, a to jak vyjdu s penězi na neschopence a co kluci. Oproti nim jsem měla úplně stupidní starosti. Ty ženy bojovaly o svůj život. Všechny chtěly dál plnohodnotně žít, většina jich měla děti a byla mladší než já. Jedna paní ve věku čtyřiceti let zemřela. Začala jsem se stydět za to, jak jsem doteď viděla život já – vydělat peníze, zajistit děti, odjet na dovolenou. Šel mi z toho mráz po zádech.

Moji synové za mnou pravidelně chodili do nemocnice a viděli, co se děje na oddělení, kde jsem hospitalizovaná. Doma se o ně starala moje máma a švagrová. Na kroužky a tréninky je nikdo nevozil. Nafasovali legitimace a jezdili tramvají, metrem nebo autobusem. Svačiny si museli dělat sami, a dokonce je babička donutila občas něco uvařit.

Po návratu jsem byla delší dobu v neschopnosti. Dětem jsem vysvětlila, že se musejí uskromnit. Žádná dovolená se následující roky nekonala. V práci jsem dala výpověď a dělám účetnictví jen několika firmám doma. Kluci venčí psa, jezdí městskou hromadnou dopravou, nedostavují se na všechny závody nebo koncerty o víkendu. A víte, že to jde? Moji synové si stejně jako já uvědomili, že zdraví je na prvním místě, a vyzkoušeli si na vlastní kůži, co to je, když není máma vůbec doma. Myslím, že nám to všem prospělo. A stačilo tak málo. V nemocnici nebylo místo na G4, ale jen na G2. Je to osud! Nezbývá mi, než mu poděkovat.

Budu žít, máte smůlu

Měla jsem všeho dost, poslední dobou se na mě navalilo tolik problémů, že už jsem nevěděla jak dál. Onemocněla jsem a přestěhovala se na chalupu, kde byla hlášená má neschopnost. Věk se mi blížil ke čtyřicítce, rozvod za sebou, děti žádné a budoucnost jsem viděla mlhavě. Několik dní jsem žila absolutně odděleně od celé vesnice, kde jsem se rozhodla dát dohromady. Jedno nádherné slunečné ráno jsem se šla projít po okolí a koupit si něco k jídlu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Příběhy na lehátko: Osud.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.