Taladas

O Krynnu už byla vyprávěna spousta příběhů, příhod o válčení a ctižádosti, temnotě a světle, magii a nebezpečí. Vyprávěly však pouze o jedné půlce světa. Ansalon, země Solamnijských rytířů a Dračích velmistrů, drakoniánů, šotků a tupých trpaslíků, je totiž jen jednou částí Krynnu, jedním malým světadílem na mnohem větší planetě.

Kromě Ansalonu jsou tu i jiné země.

Taladas, místo známé pouze z legend a fám, se může chlubit vlastní jedinečnou geografií, dějinami i kulturou. Leží na vzdálené straně Krynnu, tisíc mil od břehů Ansalonu. Bojovní barbaři tu táhnou přes nekonečné pláně, armády lidí a minotaurů válčí s hordami nemrtvých a elfové, kteří kdysi dávno přišli o své domovy, bojují za to, aby ochránili své nové državy.

Starodávné zlo, které dřímalo celá staletí, se začíná znovu probouzet.

Legendy a fámy… tak tomu bylo doposud.

Představujeme vám první z příběhů Dragonlance odehrávajících se v Taladasu, napsaný Chrisem Piersonem, autorem bestsellerů zasazených do fantastického světa Krynnu, a to včetně Spirit of the Wind, Dezra’s Quest a nejnověji také Kingpriest Trilogy.

Trilogie Taladas

v nakladatelství FANTOM Print

Tygrovy čepele

Stopa černého draka *

Stín plamene *

* Připravujeme

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podoba

se skutečnými osobami, ať žijícími, nebo ne, je čistě náhodná.

Kniha je chráněna autorským zákonem USA. Jakákoli reprodukce

nebo neautorizované užití textu či kreseb je zakázáno

bez písemného souhlasu Wizards of the Coast, Inc.

Loga Forgotten Realms a Wizards Of The Coast

jsou chráněnými obchodními známkami patřícími

Wizards of the Coast, Inc.

Všechny postavy Wizards of the Coast, jména

i výrazně jim podobná jména jsou obchodními známkami

patřícími Wizards of the Coast, Inc.

Copyright © 2005 Wizards of the Coast, Inc.

Práva na české vydání vlastní FANTOM Print

Cover art Matt Stawicki

Map Dennis Kauth

Translation Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7398-933-0 (ePub)

ISBN 978-80-7398-934-7 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Pro Rebeku. Hurá!

Prolog

Z Archivů Nocova, svazek XIX
Zapsáno Červeným Pelanderem

Moje sny jsou s každou nocí živější. Probouzím se promrzlý a zbrocený potem, třebaže venku stále panuje tma a měsíce stojí vysoko na nebi. Zpívají mi, zatímco spím, neboť během doby, kdy opět shlíží dolů na Krynn, toho už tolik viděly. Znají tento svět lépe, než by mohl kterýkoli člověk, elf nebo drak. Viděly všechno.

Obzvláště za slavných dní na konci Třetího i Čtvrtého věku se hovořilo o zemích za hranicemi světadílu Ansalon – o zemích, které neví nic o Solamnijských rytířích, Velmistrech ani o Válce duší. O zemích ohně a smrti, o krvelačných barbarech a rozvalinách. O zemích, kde lidé, elfové, trpaslíci a minotauři vybudovali říše, jaké na Ansalonu nikdo nikdy nespatřil.

Učenci už dlouho debatují o existenci takových míst, nejživěji pak od chvíle, co můj mentor, Bezok z Austasu, prohlásil, že ty země nejen existují, nýbrž s dost dobrými loďmi a s dost statečnými muži by bylo možné se k nim dostat. Lituji toho, že Druhá pohroma a následná (a naštěstí dočasná) ztráta magie ve světě učinila jeho ambicím přítrž – stejně jako První pohroma zatrhla ambice těch průzkumníků, kteří doufali vyrazit do dáli z nebohého, ke zkáze odsouzeného Ištaru. Od chvíle, co Bezok před sedmnácti zimami nešťastně zmizel, řeči o těch vzdálených zemích umlkly.

Nechť mlčení konečně skončí. Protože já nyní sdílím Bezokův sen. Já viděl ty vzdálené země, které mi přinesla píseň měsíců. Viděl jsem břehy na druhé straně Krynnu, kde všechno je jiné a tradice a jazyk cizí. Pohyboval jsem se mezi tamními obyvateli nespatřen a sledoval jsem jejich trápení a zkoušky. A nebyl to žádný přelud, jak se mnozí – v mém řádu i mimo něj – domnívají. Neboť ona země je jiná, než ji Bezok prvně popsal, a stále se mění.

Mluvím – a sním – o Taladasu.

Následující příběh je právě o této zemi, než ale začneme, měli byste o tom místě a o jeho lidu něco vědět. Protože i když se podobá Ansalonu, zároveň se od něj liší jako červený měsíc od stříbrného. Nebo od černého.

Představte si Krynn, modrou kouli, safírový globus, na pozadí černého sametu. Pohleďte na Ansalon ležící na jeho jižní půlce. A teď ho vezměte do ruky a otáčejte a otáčejte, až země, které znáte, budou směřovat pryč od vás. Vidíte stopy zelené a hnědé – a žhavě rudé – na severu? To je Taladas. Světadíl kdysi držela v hrsti velká říše, stejně jako Ištar dříve vládl Ansalonu. Nazývala se Aurim a byla to říše velké magie, v jejímž čele stáli císaři-mágové a ne všichni byli laskaví. Jenže stejně jako Ištar, ani Aurim už neexistuje. Jeho sláva skončila stejného dne – nebo spíše stejné noci, protože se nacházel na opačné straně světa, když udeřila První pohroma. Lid Taladasu jí říká Velká zkáza a způsobila v jejich zemi ještě větší škody než planoucí hora v té naší. Spoustu věcí nazývají divnými jmény. Měsícům říkají Solis, Lúnis a Núvis; Věk smrtelníků je znám jako Bezbožná noc; a Létu chaosu říkají Hrůzná zima. Dokonce i sami bohové mají jiná jména a jejich aspekty se skrývají v podobách, které jsou nám cizí.

Za Velké zkázy zasypalo Aurim obrovské ohnivé krupobití, které rozdrtilo císařství a rozervalo i samotnou zemi. Místo aby se ponořila do moře, Starou říši pohltila roztavená skála, která vyvřela na povrch v obrovském ohnivém kotli o více než sto mílích v průměru. Žár sežehl země okolo na popel, roztavil je na lesklé sklo a jedovatá pára, která tryskala do vzduchu, zabíjela lidi i draky po tisících.

Přesto někteří přežili. Na dalekých Dešťových ostrovech vybudovali uprchlíci nová království, daleko od ruin Aurimu. V džunglích Neronu na jihu a na sněhových pláních Panaku žijí kmeny divochů bok po boku s nevyslovitelnými stvůrami, jejichž jména neznám: s příšerami s chapadly a s mrtvými monstry, která se stále pohybují a která znám pouze z nočních můr. Gnómští kutilové – metla, které nedokáže uniknout žádná část Krynnu, jak se zdá – se plaví po Hořícím moři v lodích z oceli a obývají břehy pod velkými sloupy z černého kamene.

Příběh, který vám chci vyprávět, ta místa možná navštíví, než dospěje ke konci, ale nezačíná tam. Začíná ve větších říších Hosku, mezi národy na mírumilovnějším západním pobřeží Taladasu. Tady, na jihu, leží Tenol: temné království ovládané kněžími padlých bohů. Tady oživují mrtvé, aby jim sloužili a bojovali v jejich válkách. Jedna z takových válek právě nyní končí, a to porážkou Tenolanů. Jejich velký chrám hoří, šílený biskup byl zabit a armády dobyvatelů pochodují zpátky na sever, jelikož z domova obdržely pochmurné zprávy.

V těchto armádách bojují bok po boku lidé a minotauři za slávu Císařské ligy. Jediná skutečná říše, jakou Taladas od pádu Aurimu poznal, pokrývá všechny obyvatelné části Jižního Hosku kromě zničeného, krvácejícího Tenolu a zakázaných lesů Armachu, kde žijí elfové. Liga ovládaná minotaury rozprostřela svůj vliv dokonce i do divokých zemí na severu, za nebezpečnou Slapovou úžinou. Jenže v srdci říše se nyní stalo něco strašlivého a následující měsíce mohou přinést občanskou válku.

Pohleďte nyní přes Slapy na pláně známé jako Tamír – na moře trávy a stepi, kde kmeny lidí a elfů divoce cválají míli za mílí a kde barbaři následují v průběhu roku stáda koz a antilop. Žije tady spousta lidí, žádný lid však není silnější než Uigani, národ mnoha nomádských klanů, jimž vládne velký princ, Boyla, který je vede do války proti soupeřícím kmenům. Muž jménem Krogan, který klanům vládne nyní, je starý a moudrý, jeho vláda však brzy skončí. Vichry vanoucí přes travnaté pláně hovoří o válce.

Nemohu dál čekat. Mé sny už začínají blednout. Musím je zaznamenat, než zmizí z mé mysli navždy. A to by byla strašná věc – neboť Taladas má jen málo vlastních kronik a mnohé věci, které se udály, už zapadly v čase.

Příběh začíná v Lize, v noci, v malém městě známém jako Krvavé Oko. V jeho přístavu kotví loď…

Kapitola 1

Krvavé Oko, Císařská liga

Město Krvavé Oko žilo z moře. Rozprostíralo se na okraji široké zátoky, za sebou mělo vysoké útesy, které ho chránily před bouří a příbojem, a tvořily ho prakticky jen zdánlivě nekonečné doky, skladiště, udírny a hospody. Skoro polovina místních vlastně ani nebydlela na souši, nýbrž na lodích, jejichž stěžně se kolébaly a poskakovaly na věčných vlnách. Obyvatelé Oka byli rybáři a kousek od břehu tahali z vody sítě plné tuňáků, lososů a říčních žraloků. Každé ráno, když se za útesy začal sbírat úsvit, přístaviště rozkvetla barevnými plachtami, jak lodě začaly vyplouvat na moře. Každé odpoledne pak ožívala tržiště. Daly se tu najít i jiné poklady než jen denní úlovek: modré langusty a bodlinatí krabi, hřebenatky a obrovské ústřice, žraločí ploutve a – za šťastných dnů – obrovské dračí želvy se sladkým masem.

V noci Krvavé Oko spalo. Krátce po západu slunce se tržiště vyprázdnila a celý přístav potemněl – dokonce i hlučné hospody uhasily lampy a zavřely pípy krátce po soumraku: kdo stává brzy, přece jen nachytá nejvíc ryb. Jediná známka života se po setmění dala najít ve věži nad městem, která mu dala i název.

Byla to vysoká štíhlá věž z tmavého kamene, s hladkými stěnami a korunou špic na vrcholu, v jejímž nitru hořel nadpřirozený, karmínově rudý plamen. Věž obklopovala široká hradba, která ukrývala svěží zahrady plné rostlin, které v této části světa nikdo neznal. Byly sem přivezeny z celého Taladasu: z džunglí Neronu, z Přízračného lesa daleko na severu a z Černého lesa za Hořícím mořem. Podivní noční ptáci křičeli mezi stromy a tu a tam prořízlo noc děsivé vrčení. Přestože obyvatelé Oka byli za Věž vděční – její magický oheň z ní dělal dobrý maják – nahoru nechodili. Dokonce i nejdrzejší mladíci odmítali vstoupit na její pozemky. Přestože ho málokdo kdy viděl, všichni věděli, že Věž je domovem Ruskala Osmiprstého. A všichni rovněž věděli, že Ruskal nemá rád, když ho někdo ruší.

Zvony na vrcholu hlavního městského chrámu právě odbily půlnoc, když se u zábradlí Stříbrného rohu objevil stín a zadíval se nahoru na věž. Galéra připlula do přístavu včera večer z hlavního města Kristofanu, které leželo padesát mil dál po pobřeží, a přivezla otrocké veslaře a balíky plachet – cenné zboží pro majitele lodí v Oku. Za dva dny opět vyrazí na cestu a v nákladovém prostoru tentokrát bude mít uzené ryby a neopracované perly – delikatesy a poklady pro minotaury, vládnoucí Lize. Jenže aniž by to kapitán nebo posádka věděli, Roh nesl na palubě ještě někoho jiného a ten někdo právě nyní naposledy pohlédl na zamračené nebe, přelezl přes okraj lodi a bez jediného šplouchnutí či jiného zvuku vklouzl do moře.

O chvíli později vyšplhala Shedara z Thelisu, stále tichá jako stín, na dřevěnou městskou promenádu a vklouzla do nejbližšího úkrytu. Byla jím socha velikánského, divokého minotaura, obra s býčí hlavou, který držel v ruce ostnatý trojzubec. Mohl to být císař, hrdina nebo jeden z bohů býčího lidu – Shedara to nevěděla. A vlastně ji to ani nezajímalo. V jejích očích byl jeden minotaur stejně dobrý jako druhý. Nebo stejně zlý.

Shedaře připadalo, že strávila už půlku života ve stínech, stranou od minotaurů a lidí, kterým vládli – jako byli obyvatelé Krvavého Oka. Kdyby se jim odhalila, vyčnívala by jako růže na hnoji: její oči mandlového tvaru, jemné rysy a špičaté uši se nedaly zamaskovat. A přestože nebyli elfové v Lize úplně nevítaní, byli nepřehlédnutelní.

A být spatřena bylo to poslední, co si měsíční zlodějka přála.

Na Roh se potají nalodila, když před týdnem kotvil v Kristofanu. Od té doby se ukrývala v podpalubí. Nebylo to poprvé, co zašla kvůli práci tak daleko, a platili jí dost dobře na to, aby jí to za to stálo. Ještě nevěděla, o jaký úkol jde, jen že ho provede tady. Její rozkazy byly zapečetěné. Přečte si je, až dorazí na místo. Tak pracovala, a když bylo zapotřebí někoho s jejím talentem, byla kvůli své diskrétnosti mezi svým lidem oblíbená.

Shedara opatrně zkontrolovala svoji výstroj. Na sobě měla jednoduchý tmavý oblek ze žraločí kůže, upnutý a voděodolný, a krátké vlasy barvy mědi si schovala pod čapku ze stejného materiálu. Rukavice a boty měla z naolejované kůže a tvář si ztmavila šťávou z nočních bobulí. Přes rameno jí visel vak z naolejovaného plátna. Když se ujistila, že všechno je pořád na místě, vyklonila se zpoza sochy a rozhlédla se kolem.

Stála na okraji náměstí. Podle zápachu tu přes den prodávali korýše. Dlažební kostky byly víceméně čisté, tu a tam ale bzučely kolem kup výkalů světlušky. Krysa, která vedle jedné takové hromady dřepěla, po ní chvíli pokukovala, pak se vrátila zpátky k žrádlu. Několik pouličních lamp stále doutnalo, noční strážci, kteří je měli udržovat zapálené, ale nebyli nikde vidět. A nesvítilo se ani v krámech a domech, které se mačkaly a tyčily okolo náměstí – zářilo tu jen jediné světlo, a to vysoko nahoře, na věži.

Vzduch byl čistý.

Napřed si musela najít lepší úkryt. Její pozorný zrak brzy něco objevil: uličku asi o dvacet kroků dál. Na několik úderů srdce se ocitne v otevřeném prostoru, kolem však nebyl nikdo, kdo by ji viděl, a i kdyby ano, vládla tu dost velká tma. Zhluboka se nadechla, napnula se v přípravě na běh…

Pak se ale zastavila a spolkla kletbu. Znovu se přitiskla k podstavci sochy. Mračna odplula – měsíce se opět rozzářily.

Nebylo tak jasno, jak by mohlo být. Solis, stříbrný měsíc, byl v půlce a ustupoval a Lúnis, jeho karmínová sestra, naopak dorůstala. Krvavé Oko zalila narůžovělá zář, v níž se dlažba a bíle natřené budovy třpytily. Shedara ještě víc podřepla a zamračila se na nebe. Před několika lety, během Bezbožné noci, to bylo mnohem snazší. V té době svítil na nebi jenom jeden měsíc, bledý výsměch těmto pravým měsícům Krynnu. Jediný měsíc neomezeně vládl víc než třicet let, od zmizení bohů po Druhé zkáze. Během té doby bylo dobré být zlodějem. I když byl měsíc v úplňku, svítil jen bledě.

Jenže bohové se do Taladasu vrátili a spolu s nimi i Solis a Lúnis – a také Núvis, jejich černý bratránek, kterého sledovali pouze astronomové a temní kouzelníci. To Shedaře hodně zkomplikovalo život.

Nemohla však měsíce úplně nenávidět. Žádný měsíční zloděj nemohl. Jejich návrat byl stejně tak požehnáním jako prokletím. Měsíční zloději používají magii a její moc pochází zejména od Lúnis, třebaže čerpají ze všech tří. Cítila, jak v ní nyní červený měsíc hoří, když vzhlédla k jeho civějícímu oku. Po celou Bezbožnou noc neměla k té moci přístup, stejně jako všichni skuteční mágové. Nyní však byla stejně silná jako dřív. V mnoha ohledech to nahrazovalo vzniklé nepohodlí.

Mračna se pohnula a zář potemněla, jak spolkly napřed Solise, pak i Lúnis. Vítr fičel od moře a byl cítit solí. V dálce se zablesklo – příliš daleko, než aby bylo slyšet hrom. Bouře se nedostane k pobřeží ještě celé hodiny. Tma přesto zhoustla, což uvítala. S trochou štěstí se v mračnech neobjeví už žádné další díry, kterými by měsíce mohly vykouknout. Shedara se znovu zhluboka nadechla a vyrazila směrem k uličce.

Utíkat ji viděla pouze krysa, která stále žrala.

V uličce objevila další havěť, jak krysy, tak velké, pobíhající brouky se svítícími tečkami na hřbetě. Rozprchli se před ní a ona rozkopla hromadu odpadků, aby se přesvědčila, že pod ní nespí nějaký opilec. Když se ujistila, že je sama, shodila si z ramene plátěný vak a na zemi ho otevřela. Měla v něm výstroj, která i po plavání z Rohu zůstala suchá. Jednu po druhé věci vytáhla a schovala si je po těle. Dva ploché vrhací nože si připnula na předloktí. Dvě bojové dýky na boky. Sadu třiceti paklíčů různých velikostí a tvarů si zasunula do pouzdra v levé botě. Váček se zaklínacími přísadami do pravé. A jako poslední vzala do ruky kožené pouzdro na svitky, které otevřela a vytřásla z něj obsah.

Byly to dva listy papyru. Vybrala si první, což byla mapa města, a rychle na ní našla svoji polohu. Poté si zvolila nejlepší cestu k cíli. K věži, samozřejmě – do té chvíle to nevěděla, byla si tím ale víceméně jistá. Nebyla tu ukrást tresku.

K cíli to neměla daleko, proto mapu schovala a zadívala se na druhý list. Byl to vzkaz v elfštině, napsaný precizním, elegantním rukopisem.

Vstoupíš do věže Ruskala Osmiprstého. Říká se, že jeho domov je dobře chráněn, možná dokonce pastmi. Nic víc nevíme. Uvnitř schovává sbírku prvotřídních uměleckých děl ze všech částí Taladasu. Naši agenti hlásí, že je mezi nimi i portrét Silvana, Prvního mluvčího starého království. Pokud tomu tak je, nepatří jemu, ale našemu lidu. Získej ho a vrať nám ho zpátky.

Můžeš použít jakékoli metody. Krev ti bude odpuštěna.

Na konci byla připojena jednoduchá pečeť: elfská runa pro th obklopená sedmicípými hvězdami a vtisknutá do zeleného vosku. Shedara si ji prohlížela se zvednutým obočím. Byla to královská pečeť Armachu. Na tento úkol ji poslala princezna Thalaniya, Hlas hvězd. To nevěděla.

Tak, pomyslela si. Odměna bude stát za to.

Opatrně vytáhla z vaku poslední předmět: malou kamennou lahvičku. Odzátkovala ji a vylila obsah na papyrus. Bylo v ní víno, v němž se křehké listy rázem rozpustily. Ať už se stane cokoli, nebudou žádné důkazy. Nikdy nebyly.

Shedara odhodila promočené cáry, které bývaly mapou a jejími rozkazy, pak zvedla lahvičku ke rtům. Zbylo v ní dost vína na jeden doušek. S úsměvem odhodila lahvičku, vak i pouzdro na svitky na hromadu odpadků a vyrazila uličkou pryč.

Dnešní noc bude zajímavá.

Ruskal se s trhnutím probudil a posadil se na posteli nastlané hedvábím. Nebylo to nic divného. Málokdy prospal celou noc. Byl starý a veterán jak gladiátorských bojů v Císařské aréně, tak války legií. Čtyřicet let s mečem v ruce mu přineslo jmění, s nímž mohl odejít na odpočinek, a legendu, jež se vázala k jeho osobě a bude žít ještě dlouho po jeho smrti. Přineslo mu ale i spoustu jizev, které s přibývajícími lety bolely stále víc a víc. Tentokrát ho vzbudila stará rána po šípu ve stehně, která pálila, jako by v ní ta zatracená střela stále vězela. Sténal a masíroval si bolavou končetinu, tepání v ní se však nezlepšovalo. Tuto noc už znovu neusne.

Jeho ložnice byla tmavá. Vítr sfoukl svíčky u postele. Starý muž se se sténáním postavil, znovu zapálil napůl vyhořelou svíci a vyšel ven na balkón, který poskytoval výhled na město rozprostřené pod ním. Věž Krvavého Oka stála na vrcholu útesu, kam se bylo možné dostat jen po dlouhé, klikaté silnici. Zahrady byly obehnané vysokou zdí z černého mramoru. Slídilo v nich několik bílých tylorů – malých bezkřídlých draků, kteří sem byli přivezeni ze sněžných plání Panaku – kteří je střežili před vetřelci. Sledoval, jak se jeden vyplížil ven ze stromy prorostlé zahrady na trávník, krátce se zastavil u fontány, pak opět zmizel mezi stromy. Zdálo se, že všude panuje klid, jen nad mořem, mnoho mil daleko, zuřila bouře.

Ruskal si povzdychl a zavrtěl hlavou. Sám císař Ambeoutin mu věnoval toto léno odměnou za dlouhou a věrnou službu. Stačily ale dva roky odpočinku a starého válečníka začaly trápit nuda a neklid. Krvavé Oko bylo příliš tiché pro muže zvyklého na bitvu, obzvláště pak když se nikdy neoženil a neměl ani děti. Ne poprvé si Ruskal přál, aby nebýval žil tak dlouho. S lítostí si řekl, že by bylo lepší, kdyby zemřel s mečem v ruce než zapomenutý a sám v magické věži. Vzhlédl k rudému plamenu, který žhnul vysoko nad ním. Oheň, stejně jako samotná věž, byl pozůstatkem starověkých říší, které dávno zmizely z tohoto světa. Ani nejmoudřejší mudrci v Lize nevěděli, proč hoří.

Víno, řekl si po chvíli. Potřebuji doušek vína.

Právě se chystal odvrátit a opustit balkón, když ho něco upoutalo. Dech se mu zadrhl v hrdle, když se předklonil, aby se podíval pozorněji. Na okamžik se mu zdálo, že se dole v zahradě pohnul stín. Jeden z tylorů? Ne, na toho to nevypadalo – stín neměl podobu draka.

Vypadal lidsky.

Vládu převzaly staré instinkty. Spadly z něj poslední zbytky spánku a uši mu zacukaly, jak se snažily zachytit nějaký zvuk. Člověk s menšími zkušenostmi v bitvách by připsal stín na vrub zrakovému klamu, jenže Ruskal věděl, že tomu tak není. Tam dole někdo byl, a přestože byl jeho domov dobře chráněn – kromě tylorů měl i minotaurského strážce Keše, který se v noci zdržoval dole ve věži – ovládlo ho staré vzrušení. Smysly mu říkaly, že dnes v noci bude prolita krev. A Ruskal Osmiprstý chtěl být tím, kdo ji prolije.

Svůj starý meč, který pověsil nad velký krb v ložnici, udržoval naolejovaný a naostřený. Byla to jedenapůlruční čepel, což většina lidí považovala za humorném, vzhledem k tomu, že mu chyběly dva prsty na levé ruce. Jemu to směšné nepřipadalo. Sundal ho ze zdi, potěžkal ho a zamručel. Připadal mu těžší, než si pamatoval, pořád ho ale dokázal docela dobře zvednout. Bylo mu šedesát tři let, takže svá nejlepší léta neměl za sebou moc dlouho. Ještě ne. Odhrnul si z očí řídnoucí šedé vlasy, přistoupil ke dveřím, strčil do nich a otevřel je.

Ruskalův domov byl svým způsobem muzeum. S věkem se začal hluboce zajímat o umění a velkou část majetku použil na to, že skupoval krásné předměty po celém Taladasu. Ať už člověk pohlédl kamkoli, viděl tu něco vzácného – tapisérie ze Staré Styrlie, skalní malby fianawarských trpaslíků, skleněné sochy ze Zářivých zemí, poničené modly z ruin Starého Aurimu. Prošel kolem nich a vydal se chodbou s drahým kobercem k velkému schodišti. Schody vedly dolů do velké centrální galerie s vkusně naaranžovanými obrazy, sochami a starověkými hliněnými urnami.

U paty schodiště stála křišťálová lampa – kuriozita, kterou vyrobili Pilířoví gnómové a ve které nesvítil plamen, nýbrž doběla rozžhavený drát. Byla jediným zdrojem světla v místnosti. Ruskal se k ní plížil s mečem za zády. Srdce mu bušilo a krev mu řvala v uších – stará bojechtivost, na kterou ještě nezapomněl. Navzdory mohutné postavě se pohyboval tiše – vždy byl svalnatý, a třebaže klidný život proměnil část jeho svalů v tuk, pořád měl působivou postavu. Snažil se nahlédnout do šera galerie za kruhem světla lampy. Na císařském dvoře měl rivaly, dokonce i několik nepřátel. Proč by za ním ale poslali zabijáky nyní, po tak dlouhé době? Proč by se obtěžovali?

Byl šest kroků od spodní části schodiště, když ze tmy najednou vystoupila postava. Ruskal zalapal po dechu a zvedl velkou čepel s mnoha zářezy k obraně – pak se zarazil, neboť poznal, kdo před ním stojí.

„Sakra, Keši!“ zaklel. „Mohl jsem tě vykuchat jako jelena!“

Keš Ak-Chor byl starý přítel, minotaurský otrok, který Ruskalovi věrně sloužil už od jeho dnů v císařských legiích. Byl jedním z nejnebojácnějších bojovníků, jaké kdy Ruskal poznal; jednou se vrhl sám do bitvy s třiceti tenolskými Válečníky smrti a vyšel z ní bez rohu a bez půlky ucha, ale jinak v pořádku. Každý, kdo by chtěl Ruskalovi ublížit, by musel přelézt Kešovu mrtvolu, aby se k němu dostal. Mávl na Ruskala a vycenil špičaté zuby. V ruce držel obrovskou železnou palici, kterou v minulosti rozdrtil stovky lebek.

„Vraťte se do svých komnat, pane,“ požádal tichým, vrčivým hlasem. „Není tu bezpečno.“

Ruskal zvedl meč. „Já vím.“

Keš se zamračil, nic víc ale neřekl. Věděl, že by to k ničemu nebylo.

„Kde jsou?“ zašeptal Ruskal. „Kolik?“

„Nevím,“ odvětil Keš, otočil se a zadíval se do tmy. „Viděl jsem jenom…“

Zmlkl a strnul. Palice mu vypadla z rukou, které následně zvedl ke svému krku. Vydal tichý, klokotavý zvuk.

„Keši?“ zeptal se Ruskal zvýšeným hlasem.

Minotaur neodpověděl. Když přistál na podlaze, byl mrtvý a z hrdla mu trčela tenká dýka. Z rány netekla žádná krev – jedna Ruskalova část si toho všimla a připadalo jí to divné.

„Khot!“ zaklel Ruskal minotaursky. Očekával, že se každým okamžikem ve tmě zablýskne další nůž, rychle se proto odsunul ze svitu lampy. „Kdo je tam?“

Nedostal žádnou odpověď. Ruskal ucítil bodnutí strachu, ale potlačil ho, jako to dělával v bitvě. Jeho protivník byl někde tam venku a byl ve výhodě. Nepřítel musel být vskutku mazaný, když se dokázal dostat přes tylory v zahradě – a když dokázal zabít někoho, jako byl Keš, jediným, neviděným hodem dýkou. Ruskalovi připadalo nespravedlivé, jak snadno jeho obdivuhodný otrok zemřel.

Byl v pořádném maléru. Jeho jedinou nadějí bylo vylákat nepřítele ven a pustit se s ním do křížku.

„Ukažte se, zbabělci!“ zařval. „Pojďte okusit ocel!“

Ozvala se rána, která ho přiměla vyskočit. Přitiskl se k dřevěnému zábradlí, otočil se a pohlédl zpátky nahoru na schody. Podle zvuku někdo porazil jednu ze skleněných soch a roztříštil ji o zem. Byl někdo nahoře? Jak vetřelci vnikli do jeho domu? Ohlédl se zpátky po galerii…

… a vylekaně zaječel. Vzhůru k němu se po schodech řítila tmavá postava s čepelemi v rukách. Divoce máchl mečem, jenže stín uhnul a meč tak proťal pouze vzduch, načež tvrdě narazil na stěnu. Rozlétly se třísky.

Na druhý úder neměl Ruskal čas. Útočník se na něj vrhl a jeho čepele se blýskaly. Jedna mu probodla zápěstí, bolestivě zajela mezi kosti a způsobila, že mu ruka, v níž držel meč, rázem zchromla. Meč zařinčel o podlahu, zrovna když mu postava v tmavém oděvu zabodla druhou čepel do stehna – přímo do míst, kam ho kdysi dávno trefil šíp.

Opět si všiml, že z ran neteče žádná krev. Bolest ale cítil. Ruskal zavyl a upadl.

Shedara nebyla ještě úplně nahoře na útesu, když uslyšela křik. Strnula, v ústech jí vyprahlo a zůstala viset na kolmé skalní stěně jako pavouk. Ke kameni ji vázala magie, jednoduché zaklínadlo, které jí umožňovalo šplhat bez lana. Přesunula váhu a vzhlédla. Zvuk přišel z věže: bolestivý řev, možná dokonce smrtící výkřik. O tom nebylo pochyb. Slyšela ten zvuk už mnohokrát, někdy na konci vlastního nože.

Co se tam nahoře právě stalo?

Čekala drahocennou minutu, nic dalšího ale neslyšela. Ať už se dělo cokoli, pořád musela splnit úkol. Princezna Thalaniya dostane svůj obraz. Shedara ještě nikdy nenechala práce a nezačne úkolem od princezny.

Cítila, jak jí zaklínadlo pulzuje v žilách, a věděla, že magie dlouho nevydrží. Musela se pohnout, proto začala stoupat a tiskla přitom ruce a nohy ke skále. Během vzestupu si v duchu opakovala další kouzla, která si nastudovala: zaklínadla, která jí měla umožnit ztišit hluk, vycítit magické pasti, otevřít dveře slovem a ochromit každého, koho by se dotkla – pro měsíčního zloděje běžné věci. Pravděpodobně je nebude potřebovat, přesto jí dodávaly útěchu. Během Bezbožné noci, kdy magie spala, žádné z nich neměla. To bylo těžké.

Útes nahradila zeď kolem zahrady. Šplhací zaklínadlo fungovalo stejně dobře na otesaném kameni jako na hrubé skále. Jak se blížila k hornímu okraji zdi, připravila si další kouzlo, stříbrný kužel světla, který ochromí každého, koho se dotkne. Hodilo se na nečekané stráže.

Zeď se nahoře zužovala do ostré hrany. Opatrně ji přelezla, aniž by se jí dotkla, a seskočila do zahrady. Přistála v podřepu, rozhlédla se a položila ruku na dýku. Doslechla se, že zahrada je hlídaná, ale co ji hlídá, to se lišilo příběh od příběhu. Ať už to bylo cokoli, Shedara by se s tím radši nesetkala. Dokázala si poradit ve většině bitek, nejlepší možností však bylo se boji úplně vyhnout.

Neslyšela nic než vrzání větví ve větru. Ocitla se v hájku neronských hadích stromů, jejichž větve s šupinatou kůrou se svíjely, kroutily a vytvářely shluky stínů. Těsně u země se plížila hájkem směrem k věži. Stála jenom třicet kroků daleko a její mramorové zdi vypadaly v bezhvězdné tmě zšeřele. V půli cesty končily stromy širokým zeleným trávníkem, který přetínala na dvě části pěšina z drceného bílého kamene. Na pěšině dřepěl stín.

Jako elfka viděla Shedara i ve tmě. Elfský zrak jí neumožňoval rozpoznat detaily, dokázala však odlišit teplé tělo od chladného kamene. Ta věc na pěšině byla pořád trochu teplá, ale rychle chladla. Takže byla mrtvá.

Kousla se do rtu, přesunula se na okraj hájku a obezřetně si tu mrtvou věc prohlédla. Byla dlouhá a měla ještěří tvar porostlý mléčně bílými šupinami – vypadala jako drak, ale ne úplně. Pokrčila rameny. Některé příběhy tvrdily, že Ruskalovými hlídači jsou tyloři.

Jediný pohled jí potvrdil, že stvoření už nedýchá. Na spodní části těla mělo dlouhou řeznou ránu, od brady až po břicho. Něco to zvíře rozřízlo stejně precizně jako řezník, nebyla tu však žádná krev. Ani kapka, a to ani na ráně, ani na zemi, kde jí měly být celé kaluže. Shedara hádala, že to nebude jediný hlídač věže, který leží mrtvý v zahradách. Ať už tylora zabil kdokoli, nenechal by jeho druhy naživu.

Co se tu, u Propasti, děje?

Do věže vedly dvoje dveře: velký vchod vpředu a menší dveře vzadu. Obojí byly zavřené. Shedara je ignorovala, našla si okno a vyšplhala k němu, pavoučí zaklínadlo totiž ještě stále účinkovalo. Okno chránila železná mříž, stačilo však magické slovo a železo zrezivělo, a když pak do něj klepla dýkou, rozpadlo se. Sevřela dýku v zubech, vytáhla se nahoru na parapet a vklouzla do místnosti.

Byla to malá komnata – snad nějaká studovna. Prohlédla podlahu, jestli neobjeví napnuté dráty nebo podivně tvarované dlaždice – jisté známky pastí – připlížila se ke dveřím a pootevřela je, načež se jí dech zadrhl v hrdle. Za dveřmi se nacházela obrovská síň, na jejíchž stěnách visela překvapivě bohatá sbírka uměleckých děl. Musela mít hodnotu tuctu jmění. Když se rozhlédla, pochopila, že obraz, který hledá, bude někde na těch stěnách. Jen musela být trpělivá a opatrná a…

Zastavila se a polkla. Po podlaze se hýbalo něco teplého.

Chvíli trvalo, než to rozpoznala, když se však ta věc připlížila blíž, uvědomila si, že má lidský tvar a že to musí být Ruskal. Pokoušel se vstát a sípavě přitom dýchal.

U sladké Lúnis, pomyslela si Shedara. Každičký kousek zdravého rozumu ji nabádal, aby ho nechala být, aby počkala, dokud nezemře – z pohledu na něj jí bylo jasné, že to nebude trvat dlouho – a pak si šla po svém a jen vyhlížela toho, kdo ho zavraždil. Nějaká hlubší intuice jí však říkala něco jiného. Opatrně otevřela dveře, protáhla se jimi a vydala se přes galerii k místu, kde se zmítal a snažil se vyškrábat na nohy.

Když ji uviděl přicházet, vytřeštil oči a pokusil se odplazit, opustila ho ale síla. Ve chvíli, kdy se Shedara k umírajícímu dostala, dokázal jen nehybně ležet a držet se za strašlivou sečnou ránu na břiše. Při pohledu dolů spatřila, jak se mu pod kůží nadouvají střeva. Měl i další zranění, po celém těle. Někdo Ruskala naporcoval jako srnčí kýtu. Nikde na těle však neměl krev.

Zakaleně na ni pohlédl, poté se mu protočily oči, až bylo vidět jen bělmo. „Keši? Můj… příteli?“ zasyčel. „Jsi to ty?“

Myslí si, že jsem někdo jiný, napadlo Shedaru. Měla bych mu vrazit nůž do srdce a ukončit jeho trápení. Jenže to ještě nemohla. Potřebovala zjistit, co se tu stalo.

„Kdo to udělal?“ zeptala se. „Kdo vám to provedl, Ruskale?“

Pokrčil rameny a trhl sebou bolestí. „Neviděl jsem… jeho obličej. Jeho sluhové… mě pořezali, ale on… zůstával ve stínech. Jenom se ptal…“ Zmlkl a rozkašlal se. Na rtech se mu objevila pěna.

„Ptal se na co?“ naléhala Shedara.

„Zaha…“ začal Ruskal, pak se zarazil a trhaně se nadechl. „Na Zahaleného. Ale on už… tu není, že ne, Keši?“ Vyrazil ze sebe smích, který přešel ve sténání. „Ne, poslal jsem ho pryč.“

Shedara svraštila obočí. Zahalený? Neměla tušení, o čem – o kom? – ten nebohý umírající hlupák mluví. „Poslal jste ho kam?“

„Ach, ne,“ vydechl Ruskal a zavrtěl hlavou. „Nepovím… ani tobě, můj… příteli. Je v bezpečí. Před… ním.“

Už byl skoro mrtvý, už chladl.

„K-Keši?“ zašeptal vystrašeně.

„Copak je, příteli?“ zeptala se tiše.

„Můj… meč,“ odvětil. „Přineseš… mi…“

„Kde?“ zeptala se.

Ukázal za sebe, na schody. U jejich paty ležela rozbitá lampa, hned vedle studené mrtvoly minotaura. Keš, pomyslela si, když uviděla tělo – pak přesunula oči vzhůru po schodech. Na jednom z nich ležel těžký meč, jakoby zapomenut. Přistoupila k němu, zvedla ho a v pažích ho odnesla zpátky k Ruskalovi.

Oči mu zatěkaly a podařilo se mu vyloudit děsivý úsměv. Pokusil se zvednout ruku, už ale neměl dost sil, proto se Shedara sklonila, vložila mu jílec do ruky a jemně mu kolem něj sevřela prsty.

„Děkuj…“ vydechl a bylo po všem.

Shedara stála nad tělem a mračila se. Pravda, sama by toho muže zabila, kdyby jí zabránil vzít si obraz – jenže někdo ho zabil vskutku ohavným způsobem těsně předtím, než dorazila, načež věž ihned opustil. Proč? A kdo je Zahalený?

Vzápětí se vzpamatovala. Byla v domě zavražděného, který při napadení nadělal strašlivý povyk. Jak dlouho bude trvat, než dorazí stráže? Musela rychle dokončit svůj úkol.

Kapitola 2

Vrch ztracených hlasů, Tamír

Osamělý jestřáb kroužil vysoko nad pláněmi, vznášel se v ranním vánku a pátral po kořisti. Tamírské lučiny byly dobrým místem pro lov, netrvalo tak dlouho a jestřáb zaútočil, složil křídla a vrhl se dolů jako oštěp. Ozvalo se tiché zapištění, poté pták zaplácal křídly a opět se vznesl, v zobáku přitom svíral ochablé tělo mladého zajíce. Opsal na nebi kruh, pak zamířil k jasanovému hájku.

„Dobré znamení,“ prohlásil Čovuk Tegin, který si stínil oči před ostrým světlem. Slunce právě šplhalo nad východní obzor a krvavě rudým světlem zalévalo vzdálené Ilquarské hory za ním. „Kéž je náš lov stejně dobrý jako lov Matky jestřába, tenachu.“

Hult, syn Holarův, který stál na svahu kousek pod Čovukem – ten si jako náčelník kmene zasloužil vyšší pozici – kývl. Už dávno se naučil, že pokud nemá co říct, je lepší mlčet. Byla to jedna z prvních lekcí, které se chlapec z národa Uiganů naučil, ještě předtím, než nasedl na prvního koně. Stál tu s Teginem a hleděl přes pláně, dokud pták nezmizel z dohledu.

Čovuk a Hult si byli tak podobní, že by mohli být bratry. Na svůj lid byli vysocí a měli štíhlé, jako kámen tvrdé postavy lidí, kteří tráví každičký okamžik, kdy jsou vzhůru, v sedle. Přesto se Čovuk blížil stáří, bylo mu už přes čtyřicet, kdežto Hultovi bylo devatenáct a mužem se stal sotva před pěti léty. Jejich snědé tváře však byly stejně ošlehané větrem a oba měli stejný řídký černý vous nedotčený šedinami. Oba si holili hlavy podle zvyků svého lidu, nechávali si jen jeden dlouhý cop, který jim visel na záda, a oba měli na tvářích modré tetování, značky, které je identifikovaly jako členy klanu Bílého nebe. Výrazně se lišili pouze oděvem. Čovukova kožená vesta byla obarvená karmínově červenou, jasná barva označovala jeho hodnost, zatímco Hultova byla prostě hnědá. Náčelníkovy chrániče předloktí byly z oceli, uloupené kdysi dávno jeho předky, zatímco ty mladíkovy byly vykované z bronzu. Oba však nosili stejný náhrdelník: šňůry bílých šupin, drápů a tesáků z těl draků, které zabili při svém vstupu do dospělosti. Čovuk si pohrával s tím svým, obracel mezi prsty dráp a hleděl přes pláně.

Ve skutečnosti nebyli ani příbuzní – alespoň ne pokrevní. Hult byl Čovukovým tenachem, což byla pro někoho tak mladého velmi významná pozice. V jazyce Uiganů znamenalo slovo tenach mnohé: ochránce, vymahač a přítel. Hult složil před více než rokem přísahu, že bude Teginovi sloužit každičkou kapkou své krve, i kdyby to mělo znamenat jeho vlastní smrt. Tenach se neptal; tenach pouze konal. Na oplátku se s náčelníkem dělil o jurtu a ve všem – ve výběru masa, kořisti, koní – přicházel na řadu hned po Čovukovi. Ve všem kromě žen, protože tenach se neženil a ani si nebral nikoho do postele. To bylo těžké, jinak to ale byl dobrý život, i když pro většinu tenachů také krátký.

„Boyla se blíží,“ řekl Čovuk a položil ruku na jílec svého shuk, dlouhé, zahnuté šavle, oblíbené zbraně nomádů. „Jede s větrem ze severu. Běž, tenachu. Šplhej a drž hlídku.“

Ukázal doleva, do míst, kde vítr a déšť zbavily vrchol kopce hlíny. Trčel tam skalní výběžek z červeného kamene, který čas a lidské ruce opracovaly do podoby nelidské tváře: dlouhého, vyzáblého obličeje s prázdnýma očima a s ústy otevřenými dokořán a hluboko do skály ve strašidelném zpodobnění výkřiku. Do Vrchu ztracených hlasů bylo vytesáno sedm těchto obličejů, kým nebo za jakým účelem, to však nedokázali říct ani ti nejstarší. Když do doširoka otevřených chřtánů dul vítr, ozývalo se něco jako hudba – hluboké, teskné kvílení, o kterém uiganské tradice tvrdily, že je to křik těch, kdo byli zrazeni a zemřeli. Hult se při tom pomyšlení snažil neotřást.

„Budu v táboře,“ řekl Čovuk. „Až uvidíš jeho koně, zavolej.“

Hult se uklonil a přitiskl si klouby pravé ruky ke rtům. „Jak si přejete, Tegine,“ řekl a vydal se nahoru po svahu.

Od paty kamenného obličeje k jeho vrcholu to bylo třicet kroků. Hult šplhal lehce a jeho mozolnaté prsty zkušeně nacházely pukliny a výstupky. Když byl ještě chlapec, starší mu říkali Jasho – „Opice“ – protože miloval lezení. Když teď byl dospělý, to jméno už neplatilo, stále si však užíval vzrušení ze šplhání na stromy nebo na útesy, kdy pod sebou neměl nic než vzduch.

Vysoko nad zemí vál silný vítr a vmetal mu do očí prach. Pořád byla zima, protože byl teprve první jarní den. Tamírské travnaté pláně, které se táhly celé míle a míle do dálky všude okolo něj, byly po zimních mrazech bledé jako duch, jen okolo potoků se daly najít skvrny zeleně. Kopec, u kterého klan Bílého nebe přezimoval, byl nejvyšším místem až k vrchům Ilquarů na západě, vzdáleným tři dny jízdy. Neexistovalo lepší místo, odkud mohli vyhlížet příjezd svého hosta.

Při představě, že brzy dorazí Krogan Boyla, projelo Hultem vzrušení. Nikdy muže, který vládl všem kmenům uiganského lidu, neviděl, slyšel o něm však spoustu příběhů. Krogan bojoval ve velkých bitvách během Bezbožné noci, kdy elfské klany sestoupily ze severu, aby válčily s lidmi. Legenda říkala, že jednoho strašlivého dne zabil stovku těch odporných stvůr a elfové se s velkou hrůzou stáhli. Stalo se to před třiceti lety, když Hultův vlastní otec (zemřel, ještě než se Hult narodil, a nyní dlel v síních boha Džidžina spolu se svými předky) byl ještě chlapec, starší o tom ale hovořili, jako by se to událo teprve včera. Skutečnost, že Krogan stále žije a dokonce i vládne, byla důkazem jeho nezlomnosti a lásky k jeho lidu.

Podle tradice navštěvoval Boyla každé jaro jiný kmen, aby vedl První lov. Jenže v Tamíru žilo mnoho kmenů a uběhlo už skoro sto let od chvíle, kdy některý Boyla naposledy lovil pod praporem Bílého nebe. Přestože se Hult navenek tvářil klidně a netečně, jak se od válečníka očekávalo, uvnitř se radoval z toho, že brzy vyrazí na lov po boku legendárního Krogana a bude napínat svůj luk spolu s pánem plání.

Ohlédl se zpátky směrem, odkud přišel. Čovuk už odešel, sestoupil dolů ke shluku kožených jurt, které byly domovem jeho lidu během jalových měsíců. Vesnice Podústí, kterou lemovala palisáda z naostřených kůlů vytvrzených ohněm, jejímž účelem bylo odrazit nepřátelské jezdce, se choulila okolo jezírka u paty vodopádu, živeného pramenem ve skále kopce. Mezi stany doutnaly ohně, u nichž stařeny vařily snídani pro zbytek kmene: červený čaj ochucený solí a máslem a prosové koláče s planými sněžnými bobulemi, které předchozího dne nasbíraly děti. Okolo udících ohňů opodál se sušilo na pásky nařezané antilopí maso. Hult sledoval, jak jeden z táborových psů, vyzáblá žlutá bestie s hnědou skvrnou nad uchem, ukradl z plotny koláč a jen taktak unikl před kopancem klející staré babizny a utekl i se svojí kořistí. Dovolil si pobavené odfrknutí nad mazaným zvířetem, i když jednoho dne patrně skončí za své loupeže v kotlíku s dušeným.

Za táborem, v moři vlnící se trávy, zahlédl pohyb, a tak se narovnal a přimhouřil oči ve snaze zaostřit. Tenach musel mít dokonalý zrak a Čovuk se chlubil každému, kdo byl ochotný poslouchat, že Hult by i ze vzdálenosti celé míle viděl hada plazit se vysokou travou. Přeháněl, jistě, Hult přesto viděl dál než skoro všichni ostatní muži z Bílého nebe. Půlka nomádů by si ani nevšimla matných siluet, které se pohybovaly pláněmi o několik mil dál.

Bylo jich příliš mnoho na to, aby to byl Krogan. Boyla podle tradice cestoval s malou družinou – se sedmi nejmocnějšími válečníky z celého Tamíru, které si z kmenů naverboval do osobní stráže. Skupina, kterou Hult viděl, byla asi pětkrát silnější. Zatajil dech, dělalo mu totiž starosti, že by to mohli být nepřátelé. Elfové nevyrazili na jih od Turganské oázy, která ležela asi dvacet dní cesty od Vrchu, od konce Bezbožné noci a goblini z Ilquarů skoro nikdy nesestupovali dolů z hor, byli tu ale i jiní nepřátelé, kteří přebývali přímo na pláních. Kazaři, starověcí nepřátelé Uiganů, žili jen pět dnů cesty daleko. Nezdálo se však, že by na hřbetech zvířat, která Hult viděl, někdo jel – a ani to nevypadalo, že by šlo o koně.

Ajaghai, pomyslel si, když je konečně poznal. Ucítil chvilkové vzrušení. Ajaghai byl druh velké antilopy, kterou Uigani lovili od doby, kdy na pláně vyrazili první nomádi. Její maso bylo výživné a z její kůže byly ty nejlepší stany. Byla rovněž dosti vzácná – Čovuk bude rád, až mu poví, že se stádo zatoulalo tak blízko k vesnici. A potěší to i Krogana, až dorazí. Tegin měl pravdu: dnes je dobrý den na lov.

Hult tak upřeně sledoval ajaghai, že mu skoro uniklo, co ještě se pohybuje přes pláně. Ani ne dvě míle od Podústí bezhlavě uháněl osamělý jezdec. Jezdec pohybující se tak rychle měl zvedat oblaka prachu, jenže vzpomínka na zimu byla stále čerstvá a první deště toho roku proměnily půdu v měkké bláto.

Když se Hult na osamělého jezdce zadíval, měl pocit, jako by se mu do žaludku vplížila zmije. Muž byl příliš daleko, než aby se dala rozpoznat jeho tvář, na hlavě však měl přilbu se zatočenými rohy. Hult je rázem poznal: jen Boylova družina nosila takové přilby. Kde však mělo být osm jezdců, byl pouze jeden a ještě se zvláštně nesl, nakláněl se na stranu a tiskl se k šíji hnědého hřebce. Kde byl Boyla a jeho ostatní muži?

Odpověď dostal vzápětí, jezdec totiž sáhl dolů a vytáhl hůl. Když ji zvedl do výšky, rozvinul se na ní dlouhý praporec a vlál za ním: třepotající se standarda byla z krvavě rudého hedvábí.

Jakmile ji Hult spatřil, v šoku o kroku ucouvl.

Potom se co nejrychleji rozběhl dolů ze skály a přitom hlasitě křičel: „Aki! Aki bo tumagi!“

Běda! Běda a velká bolest!

Posledních několik kroků seskočil, přistál v podřepu, opět vyskočil na nohy a s křikem utíkal dál k táboru. Vyjící tváře za ním bez zájmu civěly do dálky a jejich kvílení s ranním vánkem sílilo.

O O O

Čovuk už byl v sedle, když Hult dorazil do vesnice, mával svým shuk nad hlavou a svolával válečníky. Při pohledu za palisádu Hult spatřil, že Boylův strážce mezitím vystoupal na nejbližší kopec na pláních. V tu dobu už sklonil praporec, který se nyní svíjel v trávě jako karmínový had, a nakláněl se v sedle víc a víc na stranu. Hult k sobě přivolal svého koně – Rozbřesk byl krásný černý hřebec s bílými spěnkami, druhý v kmenových stádech po Čovukově šedákovi, Dračí kosti. Zvíře přiběhlo neosedlané a bez postroje. Nezajímalo ho to, prostě se na něj vyhoupl a zabořil mu paty do slabin. Uiganský jezdec se naučil ovládat koně bez sedla před osmým létem, pokud si nechtěl utrhnout ostudu.

Boylův muž se konečně zastavil. Pokusil se vzhlédnout, ale opustily ho síly a sklouzl ze sedla.

„Tenachu, se mnou!“ zakřičel Čovuk a pokynul zástupu jezdců, který se kolem něj shromáždil. Na hlavu si narazil ocelovou přilbu s chocholem z červených koňských žíní, neměl ale žádnou zbroj. „Ostatní sledujte okolí. Mohla by to být léčka. Pokud se objeví kazarští psi, proklajte jim hrudě šípy.“

Ostatní muži střelili žárlivými pohledy po Hultovi a sáhli po lucích. Někteří do nich vložili šípy, jiní volali na ženy a děti, aby se schovaly v jurtách. Podústí nebylo napadeno už dlouho, byli ale připraveni. Nechráněný krk křičí o podříznutí, říkali starší.

Dvanáctiletý chlapec se rozběhl k bráně, a aniž by ho museli žádat, otevřel ji. O jeden nádech později už Čovuk cválal s Hultem po pravé ruce ven, až vzduchem létaly hroudy vlhké hlíny. Oba muži tasili šavle a rozhlíželi se po známkách léčky. Nikdo tu však nebyl. Dokonce i ajaghai před povykem uprchli a mizeli v dálce.

Válečník ležel na boku a sténal bolestí. Jeho kůň se držel opodál a uždiboval trávu. Čovuk přitáhl svému koni uzdu a schoval šavli. „Buď mýma očima, tenachu,“ požádal.

„A vaším štítem, Tegine,“ odvětil Hult.

Byla to rituální přísaha, kterou složil, když si ho Čovuk vybral. Bude střežit svého náčelníka, i kdyby to znamenalo vrhnout se na nepřítelovo kopí. Zůstal na koni a shuk se mu leskl v ranním světle, zatímco vyhlížel potíže.

Náčelník mezitím seskočil ze sedla a poklekl vedle padlého válečníka. Ze rtů mu splynula kletba. Hult zariskoval, podíval se a spatřil, že z muže trčí dva šípy – jeden měl zabodnutý v masité části ramene, druhý v boku. Žádná rána nevypadal smrtelná, ztratil ale spoustu krve. Jakou vzdálenost s těmito zraněními urazil?

„Kazaři,“ řekl Čovuk. „Ti psi museli Boylu napadnout ze zálohy.“

Hult se podíval pozorněji. Kazarské kmeny používaly na svých šípech namísto peří proužky kůže zpevněné odštěpky kostí. A právě ty se třásly v mužově těle s každým jeho rozechvělým nadechnutím. Napadlo ho, jestli jsou šípy i otrávené.

Tegin už neztrácel čas, zvedl válečníka ze země a přehodil ho přes sedlo jeho koně. Válečník zachroptěl bolestí, pak ochabl. Hult nedokázal říct, jestli jen ztratil vědomí nebo je mrtvý.

Čovuk se opět vyhoupl do sedla. „Jeď!“ vyštěkl a podal Hultovi uzdu koně padlého jezdce. „Pokud chceme najít Krogana, nemáme moc času.“

Cvalem vyrazil zpátky k Podústí a křičel přitom, aby otevřeli bránu. Hult ho s bušícím srdcem následoval, zraněný válečník se pohupoval za ním.

Léčitelé mezi Uigany nepatřili k žádnému určitému kmeni. Ti, kdo praktikovali mystéria bohyně Mislaxy, byli poutníky, putovali od jednoho tábora k druhému, bydleli na jejich okrajích a žili z dobročinnosti nomádů. Někdy se stávalo, že uběhl měsíc i víc, aniž by se v kmeni měl kdo postarat o nemocné a zraněné, neboť i když Bezbožná noc dávno skončila, v Tamíru bylo pořád příliš málo božích služebníků.

Ten den však v Podústí jedna Mislaxanka byla – malá, křehká žena, která nikdy nemluvila a mohlo jí být stejně dobře třicet jako šedesát let. Když se Čovuk a Hult vrátili, čekala uprostřed tábora, stála v jednoduchém hnědém hábitu u společného ohniště, u kterého se v noci shromažďovali muži, pili zkvašené kobylí mléko a chvástali se bitvami a ženami.

Když Tegin sesedl, nesouhlasně na něj pohlédla. Zamračil se na ni a položil ruku na shuk.

„Jestli zemře,“ varoval Čovuk, „budeš žít jen o jedno nadechnutí déle.“

Kolem se shromáždila většina příslušníků Bílého nebe. Mumlali si mezi sebou o otevřené výhrůžce. Mislaxani mohli svobodně cestovat po celém Tamíru, protože kmeny věděly, že pokud ublíží léčiteli, celý řád jim na tři generace odepře své dary. Stalo se to už dřív, i když ne co si většina lidí pamatovala. Čovuk přejel svůj lid rozzuřeným pohledem, aby dal najevo, že svoji výhrůžku myslí vážně.

Léčitelka pokrčila rameny, jako by na ničem z toho nezáleželo, a pustila se do práce. „Vodu,“ řekla, když poklekla vedle válečníka – bylo to první slovo, které pronesla od chvíle, co před dvěma týdny přišla do Podústí. Potom vyřkla druhé: „Plátno.“

Někdo se pro ně rozběhl, zatímco ona válečníkovi prohlížela rány a mlaskala jazykem o patro. Když věci dorazily, beze slova je podala Hultovi. Cítil se trapně, když se k ní shýbal. Někteří se Mislaxanů báli, Hult však ne. Když byl ještě chlapec, jeho sestra odešla z domova, aby vstoupila do řádu. Od té doby ji neviděl, doufal však, že jednoho dne přijde do Podústí – nebo do Třech Potoků, do tábořiště kmene během studených měsíců.

Léčitelka si pro sebe kývla a hubenými prsty se dotkla jednoho z šípů. Boylův muž zasténal, ale nevzbudil se. Léčitelka znovu kývla. Potom bez zaváhání sevřela v ruce šíp a vytrhla ho.

Z rány se vyvalila spousta krve a příslušníci kmene vykřikli, když to spatřili. Čovuk dokonce povytáhl svůj shuk, léčitelka sebou však ani netrhla. Místo toho vyškubla i druhý šíp a napřáhla ruku k Hultovi. Nabídl jí měch s vodou, zatvářila se ale trpce, a tak jí místo toho podal látku. Přitiskla ji k ranám. Rychle nasákla krví a zbarvila se doruda.

„Obtížné,“ řekla, když zkrvavené plátno sundala.

„Co to děláš, ženská?“ obořil se na ni Čovuk. „Vykrvácí!“

Poznali to i ostatní, léčitelku však zaujalo něco jiného. Vstala od umírajícího, protlačila se kolem náčelníka k ohni a začala zaříkávat. Hulta při tom štípalo na kůži – znělo to, jako by její tichý zpěv vycházel ze země pod ní. Když zvedla plátno, její hlas se rozdělil na dva. Nad hlavním zaklínáním se ozýval druhý, hvízdavý zvuk, skoro příliš vysoký na to, aby byl slyšet. V úžasu sledoval, jak zpívá, pak zmlkla a hodila krvavý hadr do ohně.

Plameny se rázem změnily, vystřelily do výšky a přijaly barvu krve. Narudlý kouř dýmal k nebesům. Hult zavrávoral a klesl užasle na kolena, zatímco ostatní příslušníci kmene couvli. Mislaxani obvykle prováděli svoji magii v utajení, stranou od zvědavých očí a uší obyčejných lidí – a obvykle se vůbec nejednalo o magii, nýbrž o bylinkářství a jednoduché léčitelství. Jen málo lidí v kmeni kdy vidělo skutečný léčitelský obřad. Plameny vyskočily ještě výš a nesly v sobě pach krve a pod ním hluboký hnilobný puch. Puch smrti, pomyslel si Hult a kousl se do hrany dlaně, aby zapudil zlo. Obětuje mužovu krev, aby udržela smrt stranou.

Mislaxanka stála před plameny a chechtala se – byl to břitký zvuk, který se v ničem nepodobal dunivě hvízdavé písni, kterou zpívala, aby vyvolala moc bohyně. Shodila si kápi a nechala své bílé vlasy vlát ve větru. Černý kouř dýmal do výšky. Potom s výkřikem vstoupila přímo do žáru.

Hult se vrhl vpřed, neboť očekával zahučení plamenů na látce a sladkou vůni hořícího masa. Nic z toho se však nestalo. Mislaxanka se zastavila uprostřed šarlatového ohně a zůstala tam stát, ponořená v plamenech, avšak nezraněná. Dokonce neměla ani ožehnuté vlasy. O několik nádechů později opět vystoupila ven bez jediné šmouhy sazí na hávu a pořád se chechtala.

Když nepřirozený oheň opět nahradil obvyklý zlatý, někdo vykřikl a ukázal. Lid Bílého nebe v úžasu zíral na Boylova válečníka. Jeho rány byly pryč a do tváře – která byla skoro stejně bledá jako tváře jižanů – se vrátila zdravá barva.

Léčitelka se pro sebe usmála, s úklonou se odvrátila a odešla.

Čovuk se za ní díval, pak se sehnul k uzdravenému jezdci a pokynul Hultovi. „Vodu,“ řekl.

Hult mu ji přinesl a Čovuk jí postříkal obličej bezvědomého válečníka. Muž zasténal, pak se jeho oči otevřely. Hult poznal, že stále trpí velkými bolestmi a je zmatený. Čovuk mu podržel u rtů měch s vodou a dal mu napít. I poté, co uhasil žízeň, zněl jeho hlas chraptivě.

„Kde jsem?“ zeptal se.

„V Podústí,“ odpověděl Čovuk a oči mu hořely jako hvězdy. Ukázal na vytesané obličeje sténající nad nimi. „Našel jsi nás. Teď nám pověz… co se stalo tvému pánovi?“

Vyrazili téměř okamžitě. Hult nyní jel v sedle a jeho a Čovuka doprovázely přes pláně dva tucty mužů. Boylův muž zůstal v táboře, stále příliš slabý po prožitém utrpení, než aby zvládl jízdu. Promluvil ale dost jasně na to, aby všichni v Bílém nebi pochopili, co Krogana, pána Tamíru, potkalo.

Kaňon. Tři míle na východ odsud. Vrhli se na nás jako šakali.

Kdo? Kdo vás napadl?

Kazaři.

Hulta při zvuku toho jména pálila kůže. Stejně jako všichni Uigani i on nenáviděl Kazary – přestože byli rovněž lidé a podobali se jeho lidu, byli obyvatelé východního Tamíru opravdoví divoši. Jejich muži si nechávali narůst dlouhé vlasy, místo aby si holili hlavy. Když dospěli, neoznačovali si tváře. Nosili kožešiny medvědů, posvátných zvířat, a pili pivo z prosa namísto kobylího mléka. Hult pevně stiskl luk a doufal, že dostane šanci prošpikovat kazarská srdce šípy.

Sedm mil od Podústí ustoupila tráva stepím, které stoupaly vzhůru k Ilquarům. Oči jezdců se obrátily k vrcholkům rozeklaných skalisek, k trnitému houští… kamkoli, kde by se mohl ukrývat lučištník. Nikoho však neobjevili – pouze krev na kamení a tu a tam zlomený šíp.

Čovuk sesedl a vyškubl z kamenité půdy střelu. Tato byla celá; kožené pásky na násadě prozrazovaly jejího majitele. Odplivl si do prachu, vyhoupl se zpátky do sedla a šíp přitom stále svíral v ruce. Jeli dál a asi o míli dál objevili první tělo.

Byl to Kazar – prozradily ho špinavé vlasy. Byl rozseknutý od levého ramene k pravému boku, byla to strašlivá rána, kolem které už se slétly mouchy. Zatímco jeli kolem, Hult zíral na mrtvého a srdce mu temnělo nenávistí. Druhá mrtvola o kousek dál patřila taktéž Kazarovi, třetí však ne. Muž ležel tváří vzhůru, v oku měl zabodnutý šíp opatřený kůží a na hlavě měl rohatou přilbu. Patřil k Boylově doprovodu. Pořád držel svůj shuk: jako pravý válečník padl s čepelí v ruce.

Nacházeli další a další těla, většina patřila Kazarům, tu a tam ale objevili i Uigana. Hult si prohlížel masakr kolem a došlo mu, jak se útok odehrál. Nepřítel zaútočil bleskově z úkrytu, pak se přiblížil, rozpoutal boj a zbavil se Kroganových mužů jednoho po druhém – všech až na jednoho jezdce, který unikl a odjel do Podústí, aby je zburcoval.

„Jedeme příliš pozdě,“ řekl Čovuk. „Je po všem. Ti psi už odtáhli a Boylu nechali vranám.“

Ostatní muži sklopili oči na souhlas. Hult také. Kazaři se museli stáhnout hned po boji, jinak by tu nenechali své padlé. Lid Tamíru si mrtvých vážil a hlavně pak těch, kdo zemřeli v boji. Později Čovuk mrtvé Kazary rozseká na kusy a nakrmí jimi psy.

„Co uděláme, Tegine?“ zeptal se jeden z mužů.

Čovuk mávl paží. „Posbírejte těla. Nakládejte s nimi s úctou,“ odvětil. „Všichni – až na tebe, tenachu. Ty mi pomůžeš najít Krogana.“

Nechali ostatní na místě a sledovali stopu krve do stepí. Byli tu i koně, nebylo jich však mnoho – zlodějští Kazaři ukradli ty, kteří přežili. Kaňon se prohluboval, až se jim rezavé stěny tyčily nad hlavou a halily je do stínu. Bylo stále brzy a sem dopadalo světlo jen tehdy, když slunce stálo nejvýš. Hult schoval luk a tasil shuk – potom se zastavil a zvedl čepel.

„Něco tam je,“ řekl a ukázal šavlí. Před nimi se na pozadí šera nacházela tmavá postava.

Čovuk kývl. „Je to on.“

Hultovy oči se přizpůsobily tmě. Ze stěny kaňonu trčel skalní výběžek jako zahnutý prst. Opíral se o něj natažený Krogan Boyla. Z boku mu trčel šíp a na obličeji měl sečnou ránu, která ho připravila o oko a odhalila lícní kost. Další sečná rána mu rozťala čéšku na levém koleni a ochromila ho. Navzdory ohavným zraněním si zachoval vznešenou auru velkého pána. Ve skoro sedmdesáti letech byl na poměry Uiganů stařec a jeho vlasy a vous měly barvu sněhu. Na sobě měl po kolena dlouhou kroužkovou košili protkanou bronzovými pláty ve tvaru dračích šupin. Přilbu mu zdobilo paroží ajagh. Tetování na jeho obličeji bylo to nejsložitější, jaké kdy Hult viděl, modré a černé a jasně zelené, a vyprávělo příběhy o nespočetných bitvách. V ruce stále svíral svůj shuk, který byl až po jílec zbrocený krví nepřátel. Nehýbal se, nevydal žádný zvuk.

Čovuk hleděl na Boylu, který ležel zcela nehnutě. Jeho hlas byl měkký, Hult však znal svého pána dost dobře na to, aby vycítil jeho zuřivost. „Ach, můj pane,“ řekl. „Kdybyste viděl, co vám to provedli.“

„Pořád mám jedno oko.“

Tegin a tenach v šoku uskočili. Tělo na skále nebylo mrtvé, třebaže na to mělo veškeré právo. Boyla se posadil a jeho tvář prozářil děsivý úsměv, který odhalil krví zbrocené zuby. Hulta napadlo, že se jedná o zlou magii, a potlačil nutkání kousnout se do ruky. Připomněl si, že je to Krogan. Nebylo houževnatějšího starého vlka pod sluncem.

„Čovuku,“ zachraptěl Boyla. „Můj muž tě našel?“

Hultův pán zavrtěl hlavou. „Měl byste být mrtvý.“

„Možná,“ opáčil Krogan a zachechtal se. „Bohové ale vědí, že mě nějaký kazarský pes nedostane! Doufám, že máš koně navíc, příteli. Zdá se, že já toho svého ztratil.“ Napřáhl ruku v rukavici s drakem.

Čovuk na starého Boylu zíral a nehýbal se.

Hult pohlédl z jednoho na druhého a svraštil obočí. Na co Tegin čeká?

Právě se chystal vykročit vpřed a pomoct Kroganovi na nohy, když Čovuk konečně zareagoval – tak, že zvedl luk. Boyla přimhouřil oči – poté jeho tvář zalilo poznání. Hult se zadíval stejným směrem jako on, na Čovukův šíp. Byl to ten, který vytrhl ze země v kaňonu.

Byl opatřený kůží.

„Počkej…“ začal Krogan.

„Je mi to líto,“ odvětil Čovuk a vystřelil.

Kapitola 3

Kristofan, Císařská liga

Na posledních několika mílích pochodu k hlavnímu městu měly Šestou legii doprovázet zpěv, pestrobarevné praporce a jekot trubek. Bojovali v těžké válce, strávili tři roky v hrůzostrašných zemích, obklíčení nepřáteli, kteří nebrali zajatce, a zvítězili. Jenže vojáci nezpívali žádné hymny o vítězství a jediné praporce, které vlajkonoši nesli, měly tmavě fialový odstín, barvu syrového vína. Barvu smutku.

Ambeoutin XII., císař Ligy, Pán dobytých zemí, Vrchní kapitán Rohaté rasy, byl mrtvý.

Baret Forlo, maršál Šesté, nad tou představou zavrtěl hlavou. Podobná pohroma nepotkala Ligu – vlastně žádnou říši – od chvíle, kdy Zkáza před čtyřmi sty lety roztrhla Starý Aurim. Že se to stalo teď, po tak slavném vítězství – to bylo nemyslitelné. V jednu chvíli se těšil, až se vítězoslavně vrátí zpátky a poklekne u nohou císaře, vzápětí obdržel zprávu, že na něj Ambeoutin nebude čekat. Nebudou žádné oslavy; jen truchlení.

Povzdychl si a ohlédl se po dlouhém, klikatém zástupu vojáků: sedm set mužů a minotaurů v modrých a karmínových barvách. Legie čítala dva tisíce vojáků, když vyrážela do temné říše na jihu, odkud starodávný nepřítel, jemuž vládli temní klerici, začal krátce po skončení Bezbožné noci nelítostně napadat Ligu. Šestá byla první legie, která zareagovala na volání do zbraně, a od počátku války do jejího konce vybojovala víc než třicet bitev. Forlo – jeden z mála lidí mezi minotauřími maršály, kteří veleli císařským armádám – na své muže tvrdě tlačil a víc než polovinu jich pohřbil v cizí půdě. Taková ale byla válka. Jeho muži to věděli stejně dobře jako on a akceptovali jeho velení. Plakal s nimi, krvácel s nimi, zabíjel s nimi. Ani tváří v tvář nemrtvým hordám, které Tenolani povolali do bitvy, nedal najevo strach. A nakonec stál v čele, když armády Ligy zaútočily na Jestřábí útes, poslední pevnost Tenolu a místo, kde stál jejich největší chrám.

Chrám byl nyní pryč, vypálený a stržený. Zbyl z něj jen popel a rozlámané kamení. Ohavné modly a krví potřísněné oltáře rozdrtily na prach kladiva pomstychtivých minotaurů. Z Jestřábího útesu zbyla jen ruina a bude trvat celé roky, než se Tenol vzpamatuje. Pokud k tomu vůbec dojde.

Měli by zpívat.

A to ani není ta nejhorší část, pomyslel si, když obrátil pohled zpátky k silnici před nimi. Široká dlážděná cesta se vinula mezi kopci porostlými vinicemi a sady, lemovaná vysokými sochami minotauřích hrdinů – rohatých vojevůdců s trojzubci a trnovými kyji a meči, které připomínaly řeznické čepele. Nebyl mezi nimi jediný člověk. Před sebou, skrz mrholení, které pronásledovalo legii celou cestu zpět, rozpoznal opar Kristofanu – samotné město ukrýval zvlněný terén. Nejhorší bylo, že byli nuceni opustit práci nedokončenou.

Obyčejně by vojáci Šesté zůstali v Tenolu jako dobyvatelé, obsadili by dobytou říši a starali se o zachování míru, dokud by nedorazil císařský guvernér a neujal se vlády. Stínali by vzbouřence, vybírali daně a strhávali kostely. Jenže zákony Ligy diktovaly, že se po smrti císaře musí všichni vojáci vrátit zpátky do hlavního města. Bylo to pošetilé, neboť Tenolani byli zmije a kněží Hiteha Pána kostí už nyní určitě znovu hromadí moc. Bez legií, které by je zpacifikovaly, nepřátelé Ligy znovu povstanou. Někdo určitě zaujme místo biskupa Ondela, který za hlasitého klení zemřel při pádu Jestřábího útesu. Možná dokonce dojde i k další válce.

Moje nejlepší šance na získání slávy, pomyslel si Forlo hořce. Slávy a místa v dějinách. Teď ze mě bude jen poznámka pod čarou – a další muži bezdůvodně zemřou.

„Slyšel jsi nejnovější zprávy?“ zeptal se minotaur s šedou srstí vedle něj, svalnatý obr s hlubokou, čerstvou jizvou na čumáku a těkavýma žlutýma očima. Grat Horut-Bok si hodil masivní sekyru na rameno a zadíval se nahoru na Forla. Na rozdíl od lidí minotauři na koni nejezdili. V očích býčího lidu byli koně pro slabochy. „Ve Třetí se říká, že starý Ambo byl v posteli, když k tomu došlo. A jestli si myslíš, že spal…“

„Dobrý konec,“ odpověděl Forlo a nevesele se zasmál. Zadíval se na minotaura, na svého zástupce během tažení a nejlepšího přítele, jakého si válečník mohl přát. „Víš to od Trondala?“

„Jo,“ řekl Grat a mrknul.

„Pověz mu, že jeho lži smrdí hůř než včerejší latríny.“

Minotaur zaryčel smíchy. Forlo obrátil oči k silnici před nimi. Zprávy, které armády obdržely, neříkaly nic o okolnostech Ambeoutinovy smrti, o jeho konci se tak začaly šířit nejrůznější zvěsti. K nejčastějším patřilo, že padl v Aréně, protože souboje byly jednou z nejoblíbenějších císařových zábav. Další říkala, že ho otrávil jeden z dvořanů. Několik dalších, ty se ale vyprávěly jen potichu, tvrdilo, že se opil a spadl z balkónu císařského paláce. Forlo věděl, že všechno je možné. On a císař byli – no, ne zrovna přátelé, ale byli si tak blízcí, jak jen to v případě tak mocného pána šlo.

„Zajímalo by mě, kdo teď vládne,“ řekl Grat. „Asi Ambův syn, co? Císař Kultam IV… zní to dobře.“

„Je na to trochu moc mladý,“ namítl Forlo. „Senát možná vybral jednoho z lordů.“

„No, to brzo zjistíme.“

K vrcholu Sedronova hřebene, kamenitému výčnělku, který se tyčil vysoko před nimi, to pořád měli jeden furlong daleko. Jakmile překonají hřeben, zahájí sestup k zátoce, ve které stálo hlavní město: Kristofan, skvost z perleti a lapisu na březích Západního oceánu. Přese všechno bylo dobré být zpátky v Lize, daleko od černých měst a démonických chrámů Tenolu. Nezáleželo na tom, kdo nyní vládne. Nedlouho před válkou si Forlo zajistil od Ambeoutina příslib. Po dalším tažení bude smět odejít na odpočinek. Po dvaceti pěti letech, které strávil jako voják, pak jako důstojník, a po dalších šesti jako maršál… po tak dlouhé době může odložit svůj meč.

Minotauři, jejichž celý život se točil okolo bitvy a kteří nikdy nepozbyli krvelačnost, dokonce ani ve stáří, si mysleli, že se zbláznil. Grat si to myslel a císař taky. Ambeoutin mu přesto jeho přání splnil, a ať už na Mořském trůně – v křesle vytesaném z jediného kusu tyrkysu tak, aby se podobalo pěně na hřebeni vlny – seděl nyní kdokoli, bylo jeho povinností dodržet Ambeoutinovo slovo. A pak… pak se bude moct vrátit domů.

Esana, zavzpomínal roztouženě na manželku, kterou tam nechal – na ženu, která čekala příliš dlouho. Brzy bude doma.

„Aspoň nám zůstala kořist,“ ozval se Grat, který se všemu navzdory snažil zachovat veselou náladu. Poplácal kožený vak na hrušce Forlova sedla. Ukrýval kulatý, těžký předmět. „Jsem v pokušení prostě ho hodit přes hradby, až dorazíme k bráně. Vsázím sto stříbrňáků, že dokážu přehodit cimbuří. Co, příteli? Co říkáš…“

Když vystoupali na hřeben, minotaurovo žvanění uťalo překvapené zamručení. Dlouho tam jen šokovaně stál a mrkal, pak zaťal ruku v pěst, prudce zaklonil hlavu a vyrazil řev plný úzkosti. Forlo vedle něj přitáhl koni uzdu a jen nevěřícně zíral.

„Khot,“ zaklel.

Půlka města byla pryč.

Kristofan tady stál víc než tři sta let, od chvíle, co byl za prvních těžkých zim po Zkáze založen hrstkou otrhaných lidí, kteří unikli ze Starého Aurimu a velkým požárům, které starověkou říši zničily. Minotauři dorazili krátce poté přes moře. Po tisíce let byli námořníky a sloužili daleké říši Ištar na opačné straně Krynnu. Zkáza zpustošila i ji a nově osvobození býčí lidé vyrazili ke vzdáleným břehům. Dopluli do Taladasu a na jeho březích založili novou říši. Lidi porazili snadno a během několika let se minotauří císařství tak rozrostlo, že se táhlo od Západního oceánu po jedem zahalené Mlžné hory, od břehů Slapové úžiny na severu až po bídný Tenol na jihu. Kristofan, který byl obyčejnou špinavou dírou plnou doškových chatrčí, když ho objevili, se rozrostl v tisícihlavou metropoli, kde lidé a býčí lid žili bok po boku mezi síněmi z bílého mramoru a se střechami z modrého kamene, s vysokými věžemi a širokými bulváry a kterou obklopovaly šedesát stop vysoké hradby, jejichž brány nedokázal prolomit ani drak. Byl tím největším městem v Taladasu.

Nebo aspoň býval.

Od konce Bezbožné noci trápily celou Ligu problémy. Se zemí se stalo něco divného, co způsobilo, že přírodní katastrofy byly mnohem častější než dokonce i v prvních měsících po Druhé zkáze. Řeky se vylévaly z břehů a pláněmi se šířily požáry. Horké prameny v zábavním městě Tera se staly aktivnější a v tamních lázních vybuchovaly gejzíry. Vrchovinu postihovaly laviny bahna, které pohřbívaly celé vesnice. Na poli v blízkosti Trilomanu se objevila malá sopka, která během jediného odpoledne přerostla z doutnající díry v obrovskou homoli. A po celé říši docházelo k zemětřesením – aspoň jednou za měsíc, a to hlavně v horách a v jejich okolí.

Rádci císaře ujistili, že v Kristofanu se nic podobného stát nemůže. Že tady jsou v bezpečí.

Císařští rádci však nevěděli o zlomu, který se pod velkým městem táhl. Dokonce ani hrstka trpaslíků, která v hlavním městě přebývala, nic netušila. A tak, když pod Kristofanem došlo k prvnímu zahřímání, skoro nikdo si ho nevšímal. Teprve ve chvíli, kdy první velký otřes proměnil Ulici skleněných sloupů ve smršť létajících střepů, začali si lidé dělat starosti. Zemětřesení, které následovalo o méně než minutu později, bylo ještě horší, propadly se střechy v severní čtvrti na opačné straně města a na východě se zhroutila část hradeb. Bulváry se šířily velké pukliny a oblouky a sloupy padaly k zemi a drtily obyvatele. Nakonec rozerval vzduch ryk, jako by se přihnala stovka bouří, a pod samotným císařským palácem se otevřela trhlina. Velkolepý zámek s centrální věží, která připomínala hlavní stěžeň, a s hedvábnými praporci napodobujícími plachtoví byl domovem vládců Ligy už od chvíle, kdy se Eragas Krutý prohlásil císařem. Během okamžiku zmizel, prostě se zřítil do propasti. A spolu s ním zmizeli nejen Ambeoutin, nýbrž i všichni jeho synové, dcery a manželky.

Fórum senátu spadlo do propasti také a sídla nejvyšších lordů jedno po druhém následovala. Dokonce i pevnosti s nejsilnějšími zdmi se proměnily v suť a zřítily se do rozsedliny, mezi praskáním a duněním zkázy přitom zanikaly výkřiky umírajících. Strž se rozšiřovala a rozšiřovala, zatímco minotauři v panice prchali ulicemi, byli si totiž jistí, že se celé město brzy propadne do útrob světa. Nakonec však zmizela pouze severní část. Jižní čtvrtě včetně Císařské arény a hradbami obehnaného vrcholu kopce známého jako Staré Město přežily, třebaže i tam se spousta domů, obchodů a krámů proměnila v rozvaliny. Jako poslední padly městské doky. Potom se do trhliny vlilo moře a utopilo těch několik málo lidí, kteří v ruinách na dně stále žili. Vysoko do vzduchu vytryskla oblaka páry a prachu. A pak se rozhostilo strašidelné ticho.

Následky byly strašlivé. Zemřely tisíce a dvojnásobný počet obyvatel zůstal bez střechy nad hlavou. Císařství nemělo vládce. Nezůstal skoro nikdo, kdo by si mohl činit nárok na korunu, která nyní ležela pohřbená pod tunami kamení a ještě větší váhou mořské vody. Po paláci, který obývali vládci Císařské ligy, zůstala jen pět mil dlouhá trhlina plná slané vody. Město Kristofan přežilo, ještě velmi dlouho si však ponese jizvy. A stále nebyl nalezen nový císař.

„Měj oči otevřené,“ řekl Forlo, když s Gratem zamířili po silnici dolů k ruinám města.

Minotaur se zasmál, třebaže jeho oči zůstávaly ponuré. Přehodil si sekyru z jednoho ramene na druhé. „Mně to říkat nemusíš.“

Forlo rozkázal důstojníkům, aby odvedli Šestou ze silnice a rozbili tábor. Počkají, dokud jim nepošle zprávu, teprve pak se vydají dál. Nedalo se říct, jaký poprask by mohl vypuknout, kdyby branami najednou propochodovala celá císařská legie. Jen s Gratem a s dalším vojákem – s minotaurem tak mladým, že mu ještě úplně nenarostly rohy, který nesl kožený vak s ukrytou kořistí – se vydal ke zpustošenému hlavnímu městu.

Brány se ježily strážci. Cítil, jak si ho měří přes kuše, když se přiblížil, zvedl proto ruce, aby ukázal, že je má prázdné. „Atta, Kristofane!“ zakřičel. „Žádáme o vstup!“

Po jeden nádech měl strašlivé tušení, že některý strážce udělá chybu. Byli nervózní. Stačilo by jedno cuknutí prstem a jeho životní cesta by skončila. Ale pak se nad cimbuřím objevila hlava starého člověka s šedým plnovousem, která na Forlovy rty vnesla slabý úsměv.

„Barete?“ zeptal se stařec. „Jsi to ty?“

„Ne, král gnómů, ty slepý blázne,“ zavolal zpátky. „Jak se máš, Tyrele?“

Muž nasadil trpký výraz. „Ach, fakt dobře. Město se propadlo, ale jinak máme hezké jaro.“ Mávl na strážce. „Pusťte je dovnitř, hoši. Každý, kdo se tomuhle pokusí dělat potíže, zjistí, jaké to je být natažený na skřipec a rozčtvrcený. No, aspoň natažený na skřipec.“

Ozvalo se zvedání padací brány, pak skřípání rumpálu. Křídla velkých kamenných vrat ozdobená vytesaným císařským znakem rohů a válečné galéry se s duněním otevřela ven. Za nimi byli připravení další střelci s kušemi v rukách. Forlo čekal, dokud stařec nesešel dolů. Tyrel Mor patřil k jeho důstojníkům, než mu před dvěma lety tenolská čepel uťala paži, ve které držel meč, kousek nad loktem. Nepoužíval hák ani dřevěnou paži, nýbrž se pahýlem pyšnil. Stiskl si ho na pozdrav a Forlo mu gesto oplatil, sevřel si pravou pěst v levé ruce.

„Tak,“ řekl Tyrel. Nabídl mu měch s vínem.

Forlo se napil, pak ho podal Gratovi. „Tak.“

„Asi tě zajímá, kdo tu teď vládne.“

„V tom máš pravdu.“

„No, mě se neptej,“ prohlásil stařec. „Mění se to podle směru větru.“

Grat protočil oči. „Mohl bys přestat plácat nesmysly, starochu?“

„Hai i tobě, Grate,“ odsekl Tyrel a obrátil se zpět k Forlovi. „Šarmantní jako vždycky, co?“

„Cesta domů byla dlouhá,“ řekl Forlo. „A na konci nás nečekal vítaný pohled. No tak, Tyrele. Kdo teď vydává rozkazy?“

„Ach, vydává rozkazy,“ pravil starý válečník. „Tak na to je snazší odpověď než na otázku, kdo tu vládne. Asi šest Gratových lidí se pořád snaží urvat korunu. Jsou to hlavně bratranci císaře. Novou korunu ale ještě nevyrobili, takže to jde dost pomalu. Prozatím udržuje mír vévoda Rekaz. Vsadím se, že tě rád uvidí.“

Grat vydal tichý zvuk. Forlo na něj pohlédl, přečetl si minotaurův názor v jeho očích a souhlasil. Rekaz. Že přežil zrovna on…

„Pověz mi, kde je,“ požádal.

„V Aréně. Kde jinde?“ opáčil Tyrel. „Ze všech míst, která zůstala stát, se dá nejlíp bránit. Dávejte si ale pozor – jeho lidi jsou nervóznější než ti moji.“

Forlo kývl. „Uvidíme se, starochu. Musíme se spolu ještě napít.“

„Víš, kde mě najdeš,“ odvětil strážce, pak se zazubil. „Pokud ovšem brány mezitím nespadnou do moře.“

O O O

V ulicích Kristofanu vládlo strašidelné ticho. Všude byly vidět známky nedávných problémů – vytlučená okna, odpadky ve strouhách, rezavé cákance zaschlé krve na bílých zdech – a lidé byli zamlklí a stahovali se do dveří a uliček, když velitelé Šesté kráčeli po Nábřežní silnici směrem k Aréně. Grat a Forlo si vyměnili pohledy. Oba věděli, k čemu tady muselo jen před několika týdny dojít. Po pádu šlechtické čtvrti musela zavládnout masová panika. A kvůli nastolení pořádku spousta lidí zemřela. Nikdo určitě neprojevil milosrdenství – ne pokud Kristofanu vládl vévoda Rekaz.

Rekaz An-Turn byl v císařství legendou, válečník, který jednou vlastnoručně zabil šestnáct gladiátorů na píscích Arény. A byl rovněž geniální taktik. V Lize bylo jen velmi málo lepších generálů, proto mu Ambeoutin svěřil jak velení armády, tak námořnictva. Říkalo se, že nikdy v životě neprohrál žádný souboj.

Forlo ho nenáviděl. Ne ze závisti – nikdy netoužil po Rekazově pozici – nýbrž proto, že vévoda byl patrně tím nejkrutějším žijícím minotaurem. Nikdy nenechal naživu žádného zajatce a proslul tím, že popravoval podřízené, kteří se odvážili zpochybnit jeho úsudek. Když Forlo spatřil těla pěti lidí – a dvou minotaurů – kteří viseli za krky z kryté lávky v boční ulici, překvapilo ho pouze to, že jich není víc.

Ukot Ghuranal, Náměstí šampionů, bylo prázdné až na mrtvolu na opačném konci, schoulenou a prošpikovanou šípy z kuší. Další se houpaly na krajích náměstí na obrovských sochách znázorňujících legendární hrdiny minotauří historie. Naproti přes náměstí stála vysoká, rozlehlá Aréna, v níž dříve bojovali gladiátoři. Nyní se proměnila v pevnost, všechny hlavní vchody byly zataraseny sutí a na střeše byla upevněna balista. Čím víc se Forlo blížil, tím menší se cítil. Po celou dobu ukazoval prázdné ruce – stejně jako jeho společníci.

Minotauři stojící na stráži u jediného zbývajícího vchodu do Arény byli méně přátelští než Tyrel. Jakmile se identifikoval a odevzdal své zbraně – jako by se tady on nebo kterýkoli jiný muž zdravého rozumu odvážil tasit meč! – poslali ho dovnitř. „Je na písku,“ řekl kapitán. „Trénuje.“

„No ovšem,“ zabrblal Grat.

Prošli klenutou branou, stinnými síněmi, které se ve dnech bojů plnily minotaury, pak dlouhým tunelem zpátky k dennímu světlu. Písky Arény měly napříč sto kroků a až na několik zlověstných tmavých skvrn se bíle třpytily. Tribuny nad nimi, které mohly pojmout dvacet tisíc sedících diváků a dvakrát tolik stojících, byly nyní prázdné. Nahoře na zdech vlály fialové prapory, mezi nimiž hlídkovali lukostřelci. Zaplavily ho vzpomínky. Jako mnoho jiných lidských důstojníků v legiích i Forlo si vydobyl hodnost na písku, kde bojoval o život. Skoro deset let se držel stranou Arény a snažil se zapomenout na to, co tu viděl a slyšel.

Muselo na něm být vidět, jak je mu nepříjemně, protože Grat se na něj dlouze zadíval. Zavrtěl hlavou a mávnutím minotaura uklidnil.

„Ať už to máme za sebou,“ řekl.

Tam, uprostřed písků, stál Rekaz. Byl vysoký i na minotaura, od kopyt po rohy měřil devět stop. Srst měl bílou – což bylo vzácné – a dlouhou černou hřívu spletenou v tlustých copech. Bojoval s holou hrudí a v kroužkovém kiltu, který mu chránil rozkrok. Oháněl se dvěma obrovskými kyji, v každé ruce jedním. A proti němu stáli…

„U Sargasova plivance,“ zabrblal Grat. „Bojuje se třemi najednou?“

Bojoval. Forlo zavrtěl hlavou a sledoval, jak se trojice minotauřích vojáků blíží k Rekazovi, každý s kyjem v ruce. Dokázal uhádnout, jak boj dopadne. Rekazovi protivníci váhali a pokukovali jeden po druhém, aby zjistili, kdo vyrazí první. Naopak vévoda čekal klidně, napjatý jako tětiva luku. Forlo zvedl ruku a jeho společníci se zastavili spolu s ním, aby se dívali.

Boj skončil skoro dřív, než začal. Minotaur vlevo se pohnul jako první, jenže Rekaz k němu přiskočil, ještě než stačil udělat dva kroky, jedním kyjem zastavil útok a druhým udeřil dokola a dolů. Od tribun se odrazilo odporné křupnutí, voják klesl na kolena, chytil se za zlomený čumák a řval bolestí. Zbývající dva zaútočili najednou a Rekaz klopýtl vzad, zdánlivě zaskočen – byla to však léčka a Forlo to snadno poznal. Vojáci však nic netušili, a když se vévoda otočil a napadl je, překvapení v jejich tvářích bylo skoro komické. A najednou byli na zemi, sraženi odměřenými údery Rekazových kyjů. Jeden se pokusil vstát a vévoda ho nakopl do hlavy. Bylo po všem.

Trvalo to méně než minutu.

Forlo zatleskal. „Dobrý boj, Vaše Milosti.“

Rekaz vzhlédl a zamžoural do slunečního svitu. „Forlo?“

„Ovšem.“

„Takže jsi dostal zprávu,“ pravil vévoda. „Dobře. Jak dopadla válka v Tenolu?“

Forlo pokrčil rameny. „Ukaž mu to.“

Mladý býčí muž, který je doprovodil, otevřel vak. Vypadla z něj hlava pomazaná dehtem. Muž, kterému dříve patřila, byl starý a tlustý, měl prasečí očka a vřed na líci. Po písku se rozprostřely dlouhé prameny řídnoucích bílých vlasů. Mouchy bzučely. Z puchu slzely oči.

„Dovolte, abych vám představil biskupa Ondela, dříve z Tenolu,“ prohlásil Forlo.

Vévoda Rekaz civěl na hlavu s nečitelným výrazem. Potom pomalu prošel Arénou, postavil nohu na ohavnou trofej a rozdrtil ji patou. Po písku se rozstříkl sliz.

„Vítězství,“ řekl a oči se mu leskly.

„Tenol jsme ale nezpacifikovali,“ varoval Forlo vyrovnaně. „Kdybychom mohli zůstat…“

„Ano, ano. Zákon je ale zákon, i když nemáme císaře, který by vydával výnosy,“ odvětil Rekaz a mávl rukou. Odešel od rozmačkané kaše dehtu a mozku. Ostatní se vydali za ním. „A protože nezůstal žádný jasný následník, jsme v těžké situaci. Zatím se mi daří zachovávat mír, ale není to snadné. Utváří se frakce. Potřebuji muže, kteří by udrželi chátru pod kontrolou, jinak máme na krku občanskou válku.“

„Šestá je vaše,“ řekl Forlo. „Ostatní legie jsou hned za námi. Do města dorazí zítra v noci.“

Vévoda kývl. „Dobře… ale to nestačí. Potřebuji muže, kteří by je vedli.“

Forlova ústa naplnila trpká pachuť. Napůl očekával, že se rozhovor vydá tímto směrem. Zaťal ruce v pěst a donutil se zůstat stát. „Mám odejít na odpočinek, Vaše Milosti. Grat může vést Šestou stejně dobře jako já.“

Rekaz se zastavil, otočil se a upřel na něj záštiplný pohled. Forlo viděl zocelené muže, muže, kteří čelili nejhorším hrůzám, jaké může válka nabídnout, roztřást se před tímto zamračeným rudým pohledem. Málem se také rozklepal, pak ale zaťal zuby, ovládl se a čelil ohni v očích vévody ledem v těch svých.

„Nechci Grata, lorde Forlo,“ zavrčel Rekaz. „Jsi mi povinován věrností.“

„Promiňte, Milosti,“ odvětil Forlo, „ale nejsem vám povinován ničím.“

Rekazovy oči se zaleskly, než ale mohl něco udělat, sáhl Forlo za opasek a vytáhl list papíru. Byl na to připravený. Byl na to připravený už nějaký čas. Pomalu papír rozvinul, aby ukázal císařskou dvorní pečeť s rohy a lodí, pak ho podal vévodovi.

„Ověřené propuštění,“ prohlásil. „Podepsané samotným Ambeoutinem. Až tažení v Tenolu skončí, mám být zbaven všech povinností vůči Lize.“

Vévoda si zprávu četl a svraštil obočí. „Musí to být jen kopie,“ řekl, když skončil. „Všechny ostatní byly zničeny, když padla šlechtická čtvrť.“

„Možná,“ odvětil Forlo. „Nese ale císařskou pečeť, což z ní dělá zákon.“

„A zákon je zákon,“ dodal Grat s úsměvem.

Rekaz ohrnul ret, nic víc ale neřekl.

„Skončil jsem,“ pravil Forlo. „Tři roky jsem bojoval na jihu a neviděl ani svůj domov, ani svoji ženu. Teď je po všem. Vybojoval jsem svoji poslední bitvu.“

Na okamžik se rozhostily napětí a ticho.

„Poslední bitvu?“ vyštěkl vévoda nakonec. „Válečník nezná poslední bitvu kromě té, která ho zabije!“ S úšklebkem vévoda hodil listinu zpátky Forlovi. „Pamatuj si to, maršále,“ řekl. Pak se otočil a odkráčel.

Forlo se za ním díval. Tak, bylo po všem – byl volný. Ti zatracení býčí lidé se můžou klidně hašteřit o trůn, můžou se klidně všichni navzájem pozabíjet. Tenol může klidně znovu povstat.

Forla to nezajímalo. On půjde domů.

Jak ale sledoval vévodu vztekle kráčet přes písky Arény, zalil ho pocit chladu. Uvědomil si, že si dnes udělal nepřítele – a nebylo nebezpečnějšího nepřítele než Rekaze An-Turna.

Kapitola 4

Hraniční svět, Armach-nest

Nebyla tu žádná hraniční čára, žádný monument nebo zeď, dokonce ani žádný milník, který by označoval hranice elfské říše. Nevedly do ní žádné silnice; jen husté lesy, smrky a topoly, které lpěly na každičkém kusu půdy, která se dotýkala skalnatých kopců. Vzduch byl čistý a ostrý posledními pozůstatky zimy a nepáchl rybinou, potem ani výkaly – vítaná úleva od pachů měst. Ptáci tu bez ustání zpívali a v dálce hluboce, teskně vyl vlk. Skrz větve pronikaly svůdné záblesky vody, která se třpytila v ranním světle. Byla to země potoků a šplouchajících vodopádů, studených, čistých a čirých a na březích lemovaných vrbami, sladce vonící travou a záplavami lučního kvítí.

Domov…

Shedara věděla, že kdyby byla člověk, byla by už mrtvá. Strážci hranic ji sledovali už celou míli a s šípy v lucích jen čekali. Vůbec je nezahlédla a bez pomoci magie by se jí to ani nepovedlo. Silvanae, kteří střežili hranice království, byli pány lesa a dokázali splynout se stromy tak, že ani zvířata si nevšimla, když šli kolem. Přesto tady byli. Nikdo se k Armach-nestu nepřiblížil, aniž by to věděli. A jen elfům bylo dovoleno žít.

Bylo tomu tak po dvacet generací jejího lidu – asi dva tisíce let. Stejně jako minotauři z Ligy i Silvanae nežili vždy v Taladasu, i když tady byli mnohem déle než rohatý lid. V dávných dnech žili velmi blízko minotauřích zemí, na kontinentu Ansalon. Jejich domovem byla říše zvaná Silvanest, tamní nejstarší elfská domovina, a oni ho opustili dobrovolně – nezamířili však sem, nýbrž následovali velkého pána Kith-Kanana založit novou zemi, Qualinest. Jenže když vypluli s loďmi kolem Ansalonu na sever, přihnala se bouře a odvála několik lodí z kurzu. Tato plavidla brázdila moře po mnoho týdnů, napřed se snažila najít cestu domů, pak jakoukoli zemi, až nakonec doplula k těmto břehům. Dali jí název Armach-nest, což v jejich řeči znamenalo „souš“, přijali jméno Silvanae a poté, co odsud vyhnali lidské barbary, kteří tu žili před nimi, se tady usadili. Vyslali lodě, které měly najít cestu zpátky do ztraceného domova, žádná se však nikdy nevrátila, proto ztratili naději, že své druhy ještě někdy spatří.

Jednou z prvních věcí, kterou Silvanae po usazení v Taladasu udělali, bylo, že ustanovili nové zákony, První edikty, které měly zaručit čistotu jejich říše a krve. Pokud od té doby nějaký člověk, trpaslík, minotaur nebo jiní heerikil – ti, kteří nejsou z elfské krve – spatřili tyto země a přežili, nebylo to zaneseno v dějinách ani v paměti.

Bez ohledu na šípy, které na ni určitě mířily, připraveny proklát jí srdce, kdyby se ukázalo, že není tím, za koho se vydává, se Shedara cítila v bezpečí. Poprvé od oné noci v Krvavém Oku se neohlížela přes rameno ani si nepředstavovala kroky neviděných bytostí plížící se za ní. Neměla důvod věřit, že věci, které zavraždily Ruskala Osmiprstého, o ní vůbec vědí, přesto ji zamrazilo pokaždé, když míjela hluboký stín nebo slyšela v tichu spadnout kámen. Teprve nyní se při chůzi nedotýkala dýky. Byl to dobrý pocit.

Kráčela kolem hájků a houští, přes mechem ověšené klády hluboko zapadlé v hlíně a kapradí, které se třpytilo ranní rosou. V těchto zemích by se člověk rychle ztratil, ale Shedara prošla tímto lesem za svých sto třicet let už mnohokrát. Znala tu každý strom, zvíře i kámen. Nakonec se dostala k mezeře v podrostu, k louce plné jetele a malinkých modrých květin. Tlusté včely bzučely od květu ke květu a ani ne deset kroků daleko stála srna se dvěma koloušky a pozorovala ji. Neutekli, nebáli se jí, jako by se mohli bát lidského lovce – jen na ni hleděli, když se nakrátko zastavila ve stínu stromů. Na opačné straně louky se nacházelo jezírko ohraničené vysokými kameny, hrubě otesanými kvádry vyrovnanými do kruhu a zdobenými hrubými vzory spirál, které se skoro ztrácely pod závěsy břečťanu. Kameny tu byly už před Silvanae, patřily kmenům, které žily na tomto území předtím, než sem přišli elfové. Dějiny říkaly, že to bývalo místo obětin. Posvátné místo, kde prolévali krev zajatých nepřátel a modlili se za hojný lov. Do jezírka přitékala voda z vodopádu, který hlučně padal z vysokých skalisek.

Ona a zvířata tu nebyli sami. Na kameni u jezírka seděl další elf, byl štíhlý jako proutek a vlasy zlaté jako kůra mladé vrby mu visely přes ramena. Pod zeleně obarveným koženým loveckým oděvem se mu třpytila stříbřitá kroužková zbroj a přes ramena měl přehozený šedý plášť, který odhaloval dlouhou, tenkou čepel u boku. Na zádech mu visel nenapnutý luk skoro stejně dlouhý, jako byl sám vysoký – a to měřil skoro šest a půl stopy – a toulec s šípy s bílým opeřením. Když Shedara vyšla ven z lesa, vstal a zvedl jemné obočí.

„Jdeš pozdě,“ prohlásil.

„Nemáš nějaké povinnosti, Shalindi?“ odvětila.

Elfský lord pokrčil rameny. „Jen když jsi tady, sestro. Jinak čekám na tvůj návrat.“

Sobě navzdory se Shedara zasmála. „Nepotřebuješ čepel, Quivrisi,“ řekla. „Tvůj jazyk je dost ostrý.“

Vykročil vpřed a objal ji. Jejich čela, pak rty se dotkly v pozdravu. Když od sebe odstoupili, Shedara vytušila, že neviditelní pozorovatelé jsou pryč. Neprozradil je žádný zvuk, žádný pohyb – prostě cítila, že už ji nikdo nesleduje. Quivris byl lord-protektor říše. Pokud ji on vítal, další ujištění nepotřebovali.

„Je všechno v pořádku, bratře?“ zeptala se.

„Víceméně,“ odvětil a rozpřáhl ruce. Odpověď musela být komplikovanější, ale ne v žádném důležitém ohledu. „Tvůj úkol? Uspěla jsi?“

„Uspěla.“ Shedara se snažila zachovat klidnou tvář, její oči ale musely potemnět, protože mezi bratrovým obočím se objevila tenká čára. „Nastaly potíže. Lord Ruskal je mrtvý.“

„Tvou rukou?“

Zavrtěla hlavou. „Víc si dovolím říct až před Hlasem.“

„Ach.“ Quivris ji ještě chvíli pozoroval, pak pokynul za sebe. „Pak tedy neztrácejme čas.“

Na jeho znamení se na vrcholu útesu, u zdroje vodopádu, objevila dvě stvoření. Byla zvláštní kombinací zvířat, vpředu měla hlavu, drápy a křídla orla skalního, zadní část pak koňskou – jeden byl ryzák, druhý bělouš. Lidé jim říkali hipogryfové – Silvanae upřednostňovali označení nebeský oř. Oba měli na hřbetě kožená sedla, jedno zdobené zlatem, druhé stříbrem ve vzorech připomínajících propletené šlahouny. Jeden zvedl hlavu a vyrazil pronikavý zvuk, který roztrhl ticho. Rozvinuli křídla, vrhli se dolů z útesu a lehce doplachtili až k jezírku.

„Falasto,“ zvolala Shedara a napřáhla ruku. Bílý hipogryf vykročil vpřed a otřel se o ni hlavou. Peří měl hebké na dotyk a pohyby překvapivě něžné. „Taky jsi mi chyběla, dámo.“

Quivris už vylezl do sedla. Hipogryfové neměli postroje. Byla to hrdá zvířata, která by udidlo nesnesla. Naštěstí byla také chytrá a bylo možné je naučit řeči elfů. V Silvanestu, v původní domovině elfů, dělali stejnou věc s gryfy.

„Pojď,“ vyzval ji Quivris. „Její Výsost čeká.“

Shedara pohladila hipogryfa po šíji a lehce se vyšvihla na jeho hřbet. Jakmile se usadila, zvíře zakřičelo, vyskočilo do vzduchu a roztáhlo křídla, aby zachytilo vítr. Quivris se vznesl vedle ní a během několika okamžiků louka i vodopád zmizely. Oba zakroužili a zamířili na sever.

Les klouzal pod nimi jako zelený a zlatý koberec protkaný stříbrem. Zdálo se, jako by les neměl konce, táhl se od obzoru po její pravici ke skalnatému pobřeží nalevo, bez známek lidských nebo minotauřích měst v kterémkoli směru. Svrchu vypadal Armach-nest skoro úplně divoce. Jedinými známkami toho, že tu vůbec někdo bydlí, byly věže Nového Silvanestu, které se skoro ztrácely v oparu na západě. Vroubkované jehly z bílého kamene se třpytily ve slunečním svitu, mezi nimi byly napnuté stříbrné oblouky, podobné pavučině. Elfové postavili jemné věže v naději, že znovu obnoví nádheru staré domoviny na druhé straně moře. Vzpomínky jim ale přinesly spíše žal než radost a město stálo prázdné už celá staletí a pomalu si ho znovu přivlastňoval les. Pod korunami stromů se základy věží už dávno ztratily v houští, plazivých rostlinách a poletujícím listí. Silvanae nyní přebývali jinde, skryti před očima všech kromě svých vlastních.

Letěli skoro hodinu a zpočátku se Shedara radovala z poryvů větru. Na nebeských ořích létala déle, než bylo mnoho lidí i minotaurů naživu, a tato zkušenost se nedala s ničím srovnávat, to vzrušení bylo pokaždé větší. Poté ale její pocit svobody začal ustupovat zlé předtuše. Vrátila se domů, spolu s ní však dorazily i špatné zprávy.

Nakonec začali hipogryfové sestupovat, klesali v líných kruzích, až přistáli na ostrohu s výhledem na široké údolí, jehož středem burácela mezi trhlinami ve skále zpěněná řeka. Několik sluhů v šatech z šedého hedvábí přispěchalo ujmout se zvířat. Quivris a Shedara nechali sluhy na místě a vydali se po úzké pěšině dolů.

Pěšina vedoucí dolů do lesa byla zrádná pro každého, kdo neovládal lesní magii. Když konečně dosáhla dna údolí, narovnala se. Sochy z naleštěného zeleného jadeitu tu lemovaly stezku napůl zarostlou šlahouny. Představovaly všech sedmnáct Hlasů, kteří vládli Armach-nestu od jeho založení. Osmnáctý podstavec byl prázdný, vyhrazený současnému Hlasu. Silvanae netesali ani nemalovali živé elfy.

Stezka končila na okraji strže, u skalní plošiny nad zuřícími peřejemi. Na této plošině se nad řekou tyčila líska vytvarovaná tak, aby připomínala okvětní plátky orchideje. Uprostřed květu seděla malá, stařičká postava.

Lady Thalaniya byla Hlasem hvězd už víc než dvě stě let a patřila k nejstarším elfům v říši. Vlasy, které se jí dříve zlatě třpytily, zestříbřely a okolo úst se jí objevily ustarané vrásky. Její oči barvy ametystu však zůstávaly jasné a ostré. A ani její pohyby neprozrazovaly její věk, když vstala z trůnu a vydala se přes plošinu pozdravit Shedaru. Slonovinově bílý šat se jí při chůzi vlnil. Koruna, stříbrná čelenka posázená perlami a zelenými dračími zuby, se leskla ve slunci.

„Výsosti,“ řekla Shedara a dotkla se čelem čela královny Armach-nestu. „Ráda vás zase vidím.“

„I já tebe, dítě,“ odvětila Thalaniya. „V posledních týdnech jsem na tebe často myslela. Stejně jako lord-protektor. Když nám zvědové ohlásili tvůj návrat, sotva si vzpomněl, že by mě měl požádat o svolení odejít, než ti vyrazí v ústrety.“

Quivris se začervenal a Hlas se zasmála. Shedara vyloudila úsměv, opět ale nedokázala vyhnat ze svých očí obavy. Thalaniya svraštila obočí.

„Něco se děje. O co jde?“ zeptal se Hlas. „Nezískala jsi snad ten obraz?“

Shedara zavrtěla hlavou, sáhla si pod plášť a vytáhla tubus z nočního dřeva. Uvnitř se nacházelo plátno s obrazem Silvana, prvního krále jejího lidu, Kith-Kananova otce. „Mám ho, Výsosti,“ řekla. „Narazila jsem ale na problémy.“

„Na jaké problémy? Mluv.“ Thalaniya zvedla ruku a zarazila Shedaru dřív, než mohla promluvit. „Ne, musíš udělat víc, dítě. Ukaž mi, co se stalo.“

Shedara si unaveně lehla a z misky s kandovanými květinami si vzala fialku. Položila si ji na jazyk a nechala ji rozpustit, až se jí křehká chuť květinky roztančila v ústech. Potom z modrého křišťálového poháru usrkla zlatého vína. Zaplavilo ji jeho sladké teplo a vrátilo jí trochu sil, zatímco hleděla přes údolí Hlasu. Lesy nyní ležely ve stínu a nebe nad ní rudě hořelo soumrakem. Řev řeky ji uklidňoval, když se na nebi vzňaly mezi mraky první hvězdy. Zpoza obzoru vykoukl Solis, kterému do úplňku zbýval už jen srpek.

Kvůli únavě z cest pro ni bylo obtížné ukázat Thalaniyi, co se stalo v Krvavém Oku. Na žádost Hlasu se vydaly k Věštecké tůni, k jezírku u zřídla, ze kterého tekl potůček dolů do burácejících vod, a tam s pomocí magie vyvolaly na hladině obrazy. S Thalaniyí pak společně načerpaly moc stříbrného měsíce, vůlí ji přetvořily a vypustily do vody. Tůň, dokonale kruhová kamenná mísa, jejíž hladina nic neodrážela, náhle vzplanula bílým plamenem, který nevydával žádný žár. Rozlily se po ní jazyky mlžného ohně, vyšlehly do výšky a postupně nabraly podobu, jak Hlas vybídla Shedaru, aby otevřela svoji mysl a paměť.

Shedara znovu prožila tu noc, a to od svého připlutí do přístavu po útěk z Ruskalova krví zbroceného sídla. Když umírající muž vydechl poslední slova, Thalaniyiny oči se rozšířily a alabastrová pleť zpopelavěla. Poté, co zaklínadlo odezněla, Hlas chvíli stála naprosto bez hnutí a zírala na vodu, zatímco plameny klesaly, až zhasly úplně.

„Musím všechno zvážit,“ zamumlala stará elfka nakonec. „Sejdeme se znovu večer.“

Poté se vydala na procházku lesními pěšinami, což dělávala často, když potřebovala přemýšlet. Shedara zůstala dlouho na místě, pak se vydala po pěšině dolů z kopce a posadila se na lavici vytesanou do skály rokliny. Kolem nebylo nic než les, žádná známka toho, že by tu někdo žil. Věděla, že tomu tak není, v této části lesa žily stovky elfů, byla to totiž nejhustěji osídlená část Armach-nestu. Silvanae své domovy ale maskovali tak dobře, že to vypadalo, jako by na vzdálenost několika kroků mizely mezi stromy.

Shedara si povzdychla a usrkla vína. Nijak se netěšila na to, že bude muset znovu použít magii, a ještě míň pak na to zjistit, co Thalaniyu tolik rozrušilo. Pokud si to však Hlas bude přát, nebude mít na vybranou.

Quivris se opíral o kmen starého modřínu a uždiboval ze zlaté hrušky. Sám žádné magické vzdělání neměl, pozorně však sledoval jejich věštění. „Mám pocit,“ řekl, „že v Armach-nestu dlouho nezůstaneš, sestro.“

To já nikdy, pomyslela si Shedara. Práce ji odváděla do nejrůznějších koutů světa – do Ligy, do temné říše Tenolu, do Marakských údolí, kde žili šotci… dokonce i přes Slapovou úžinu a do severních travnatých stepí, kde stále vládli barbaři. Kdykoli se vrátila domů, už na ni čekal další úkol. Vždy někdo potřeboval dovednosti měsíční zlodějky. Jednou si spočítala, že z šedesáti let, která uplynula od chvíle, kdy dosáhla dospělosti, strávila doma sotva osm. Většinu elfů by trýznilo trávit tolik času mimo milované lesy, jenže Shedara toužila vidět širý svět. Návrat domů pak byl o to sladší.

Přesto tentokrát doufala, že stráví několik týdnů doma, že nebude muset hned zase odejít. Věděla však, že Quivris má pravdu. Když Thalaniya odcházela, něco v jejích očích Shedaře prozradilo, že nezůstane dlouho.

Ještě chvíli seděli mlčky. Snědla růžové okvětní plátky a dopila víno a právě se chystala zavolat na sluhu, aby přinesl další, když z lesa vystoupil chlapec, vysoký a štíhlý, a pokynul jí. „Její Výsost čeká, Shalindi,“ prohlásil.

Shedara pohlédla na bratra, vstala z lavice a s dalším povzdychnutím následovala chlapce vzhůru po schodech vytesaných do úbočí kopce. Quivris hodil ohryzek hrušky z útesu a šel za ní.

Schody vedly na pěšinu a pěšina zpátky k tůni. Věštecká tůň měla půltuctu kroků v průměru a její povrch byl tmavý a nehybný až na drobné vlnky, které vycházející Solis barvil do stříbrna. Thalaniya stála na opačné straně a hleděla do jejích hlubin. Pořád byla bledá a linie kolem úst se jí prohloubily. V rukách držela fialovou orchidej s oranžově žíhanými okvětními plátky. Vedle ní stál vysoký, tmavovlasý elfský lord oblečený do bílého šatu: čistý kouzelník, který se stále oblékal jako jeho předci, když Silvanae ještě žili za mořem, a řídil se zásadami Vysoké magie. Jmenoval se Nalaran a byl nejmocnějším mágem v Taladasu.

Shedara zvedla obočí. „On tady předtím nebyl,“ zamumlala bratrovi.

„Teď je tu proto,“ odvětila Hlas, aniž by vzhlédla, „že potřebujeme silnější magii. Musíme nahlédnout dál do minulosti a proud Řeky času je silný.“

„Jak daleko?“ zeptal se Quivris a hlas se mu prohloubil obavami. „Poslední zaklínadlo Shedaru vyčerpalo.“

„To nás obě,“ podotkla Thalaniya.

„Nejtěžší břemeno ponesu já,“ řekl Nalaran a propletl si prsty před sebou. Hovořil měkce a oči se mu v měsíčním svitu třpytily. „Její Výsost si přeje dozvědět se víc o Zahaleném. Obává se…“

Hlas zvedla ruku. „Nezáleží na tom, čeho se obávám,“ řekla a kouzelník zmlkl a začervenal se. „Uvidíme to na vlastní oči.“

Sehnula se, položila orchidej na hladinu a strčila do ní. Květina se roztočila a odplula doprostřed tůně. Shedara cítila, jak moc tůně sílí, lehce, přesto neodbytně jí z toho totiž mravenčila kůže na hlavě. Zhluboka se nadechla a pomalu vydechla.

Nalaran začal kouzlit. Rukama črtal ve vzduchu složité vzory a silným, čistým hlasem pronášel slova, která se jako pavouci plížila Shedařinou myslí, neměla žádný význam a unikala zapamatování. S každým pohybem a zvukem do sebe nasával víc moci stříbrného měsíce, až to vypadalo, že vzduch okolo něj světélkuje a jeho oči se lesknou jako zrcadla. Nakonec, když podržel ruce nad tůní, mu z nich začaly vytékat bílé plameny a rozlévaly se po vodě, dokud opět nezahořela přízračným ohněm. Orchidej zmizela v jazyku purpurového ohně a vzduch zhoustl magií, zahřál se a stal se parným.

„Ukaž nám to,“ požádala Hlas a mávla křehkou rukou. „Ukaž nám, co hledáme. Ukaž nám Zahaleného.“

Nalaran pohnul rukama, plameny se rozestoupily a otevřely uprostřed tůně okno. Voda zářila, třebaže měsíc stál nízko na nebi. Pomalu, jako když chladne rozteklý vosk, se začal utvářet obraz: rozlehlé město ze zlatavého kamene na březích řeky vinoucí se skrz písčité kopce. Okolo se rozkládala zelená pole a město bylo obehnáno mocnými hradbami opatřenými železnými bodci. Věže a kopule zářily v rudém světle soumraku, jako by byly zbrocené krví. Na severní straně města se tyčil skalnatý vrch, na němž stál rozlehlý palác s modrými praporci vlajícími na střechách. Z jeho nejvyšších balkónů bylo vidět na stovky mil daleko, až k modrým horám na severu a k jiskřivému oblouku moře na jihu.

Shedara se kousla do rtu. Znala to místo, třebaže zmizelo ze světa ještě předtím, než se narodila Hlas: Starý Aurim, Město písní, centrum největší říše, jakou kdy Taladas viděl. K jeho vyhlazení došlo během První zkázy, kdy pěst bohů udeřila do země a roztříštila ho. Ta říše byla už dávno mrtvá, zahubil ji oheň, mor a válka. Podle příběhů z ní zůstalo jen moře kypící lávy. Shedara to místo nikdy neviděla a ani nechtěla. Při pohledu na vizi se zachvěla.

Na vrcholu centrální věže paláce stála osamělá postava a hleděla dolů na město. Na Nalaranův příkaz se úhel pohledu změnil a soustředil se na postavu – na lidského muže zahaleného do modrých a zlatých saténových látek, do dlouhých pruhů, které měl omotané kolem sebe a které se třpytily, jak vlály ve větru. Mužovu hlavu zakrývala hluboká kápě, všechno v ní tak ukrýval stín. Shedaru při pohledu na něj zaštípalo na kůži, i když netušila proč. Na opačné straně tůně Thalaniya zaťala ruce v pěst.

„Přesně jak jsem se obávala,“ zamumlala Hlas. „Je to on.“

„Kdo?“ zeptal se Quivris. „Kdo je to?“

Nikdo neodpověděl. Obrazy se opět změnily a nyní tůň ukazovala tmavou jeskyni plnou řad a řad soch z šedého kamene – vojáků oděných do starožitné páskované zbroje aurimských jednotek. V jejich čele stála socha z černého kamene, která jakoby polykala i tu trochu světla, která v jeskyni byla. Měla na sobě kápi a plášť jako muž na věži – poté stejný muž vešel do krypty, přistoupil ke svému zpodobnění z kamene, zvedl hlavu a zadíval se na něj. Když to udělal, kápě mu sklouzla dolů z hlavy.

Shedara zaječela a svět kolem ní potemněl. Slyšela, jak Quivris překvapeně vykřikl a zachytil ji, když se jí podlomila kolena. Zavřela oči a zhroutila se mu do náruče.

Následujícího rána, když slunce vystoupalo nad vrcholky hor, Shedara opět seděla na hřbetě svého nebeského oře a vznášela se nad korunami stromů Armach-nestu. U sebe měla všechno, co si s sebou vzala na Thalaniyin dvůr, až na obraz – nesla však i dva předměty, které pro ni byly nové: vzkaz, který si ještě nepřečetla, napsaný na zapečetěném svitku papíru; a stříbrný náhrdelník, který zdobila jediná velká bílá perla. Ležel jí těžce na prsou a pulzoval teplem, které dobře znala. Magie…

„Vezmi si ho s sebou,“ vybídla ji Hlas za úsvitu, když se Shedara připravovala nasednout na svého oře. „Budu si s tebou potřebovat znovu promluvit o tom, co jsme viděli. Sleduj perlu.“

Bylo k zbláznění, že se vůbec nezmínila o strašlivém obrazu, který spatřili ve Věštecké tůni. Místo toho trvala Thalaniya na tom, že jí všechno vysvětlí vzkaz. Odešla a Shedara a Quivris vzlétli k nebi. Doprovázel ji hodinu, pak se natáhl, dotkl se její paže na rozloučenou a obrátil se zpět k domovu.

Zase zůstala sama. Zatímco letěla dál k hranicím Armach-nestu, Shedara přemýšlela. Vzkaz si přečte, až bude bezpečně na zemi, mimo území Armach-nestu. Možná pak lépe porozumí tomu, co viděla ve vodách. Zatím ale dokázala myslet pouze na poslední obraz, který se zamihotal v tůni, než ji únava a hrůza zbavily vědomí. V mysli viděla muže v kápi, jak zírá na sochu, která nesla jeho podobu. Viděla, jak kápě klouže dozadu a padá, a ucítila nové bodnutí hrůzy při vzpomínce na to, co se ukrývalo pod ní.

Ta věc pod kápí neměla tvář.

Kapitola 5

Smuteční kámen, Tamír

Smuteční kámen byl tenký kus skály připomínající hrot kopí, který od paty až po rozeklanou špičku měřil víc než dvě stě stop. Tyčil se v čele Údolí princů, soutěsky se strmými stěnami, která se zařezávala do podhůří Ilquarských hor a kde duby a kapradí obrůstaly úzký potok s jílovými břehy – bylo to posvátné místo Uiganů, kterého se ostatní lidé Tamíru obávali.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tygrovy čepele.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.