Přeložila Kateřina Fojtíková

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Villoldo, Alberto

[Shaman, healer, sage. Česky]

Šaman, mudrc, léčitel: jak léčit sebe i druhé energetickou medicínou původních obyvatel Ameriky / Alberto Villoldo ; z anglické verze Shaman, healer, sage … přeložila Kateřina Fojtíková. -- První vydání v českém jazyce. -- Praha: Maitrea, 2018

ISBN 978-80-7500-343-0

615.8:577.337 * 577.337 * 615.89 * 133.5:118 * 133.4:2-382 * 615.8-022.214 * (035)

– energetická medicína

– energetický systém člověka

– lidové léčitelství

– čakry

– šamanismus

– autoterapie

– příručky

615.8 - Fyzioterapie. Psychoterapie. Alternativní lékařství [14]

Alberto Villoldo, Ph.D.

Šaman, mudrc, léčitel

Jak léčit sebe i druhé energetickou medicínou
původních obyvatel Ameriky

Copyright © Alberto Villoldo, 2000

Translation © Kateřina Fojtíková, 2017

Czech edition © MAITREA a.s., Praha 2018

ISBN 978-80-7500-343-0

Mé matce Eleně z celého srdce

Milí čtenáři,

snažíme se, aby naše knihy byly perfektní. Pokud i přesto objevíte v knize nějakou chybu, napište nám na nakladatelstvi@maitrea.cz a my ji rádi opravíme.

Děkujeme, Váš nakladatel.

Obsah

PODĚKOVÁNÍ

ÚVOD

ČÁST I.

UČENÍ ŠAMANŮ

KAPITOLA PRVNÍ

LÉČENÍ A NEKONEČNO

KAPITOLA DRUHÁ

SVĚTELNÍ LÉČITELÉ

KAPITOLA TŘETÍ

SVĚTELNÉ ENERGETICKÉ POLE

ČÁST II.

SVĚTELNÝ SVĚT

KAPITOLA ČTVRTÁ

ČAKRY

KAPITOLA PÁTÁ

ŠAMANSKÉ VIDĚNÍ

KAPITOLA ŠESTÁ

POSVÁTNÝ PROSTOR

ČÁST III.

PRÁCE ŠAMANA

KAPITOLA SEDMÁ

ILUMINAČNÍ PROCES

KAPITOLA OSMÁ

ŠAMANSKÁ EXTRAKCE

KAPITOLA DEVÁTÁ

SMRT, UMÍRÁNÍ A PŘECHOD NA DRUHÝ BŘEH

EPILOG

DALŠÍ KNIHY ALBERTA VILLOLDA

REJSTŘÍK

OHLASY NA KNIHU ŠAMAN, MUDRC, LÉČITEL

PODĚKOVÁNÍ

ŽÁDNÁ SLOVA NEDOSTAČUJÍ K VYJÁDŘENÍ VDĚČNOSTI lidem, kteří umožnili vznik této knihy. První z nich je především můj mentor, Don Antonio, který měl tu vizi, trpělivost a vytrvalost učit mladého antropologa ze Západu šamanskému umění. Má redaktorka Patty Giftová z vydavatelství Random House mne doprovázela k nejvyšším vrcholům And, aby se ponořila do studia léčitelství u posledních starších z tradice Inků. Jsem jí nesmírně vděčný za to, že přivedla tuto knihu do světa. Srdečné díky patří Lauře Woodové a Normandi Ellisové za jejich pomoc při strukturování rukopisu, Stanleymu Krippnerovi za víru v mé schopnosti a podporu v začátcích mého výzkumu a mé agentce Sue Bergerové za vytrvalé povzbuzování. Dále chci ocenit účast studentů a fakulty Healing the Light Body School (Školy léčení světelného těla) na formování technik a praktik zde probíraných, a též neúnavnou lásku a podporu Lisy Summerlotové.

ÚVOD

TATO KNIHA JE VÝSLEDKEM mého učení u inckých šamanů. Inkové, obyvatelé jedné z největších amerických civilizací a budovatelé Machu Picchu, žili ve městech v oblacích a procházeli se po dlážděných ulicích omývaných systémem městských kanálů. Inčtí šamani praktikovali energetické léčení po více než pět tisíc let a předávali své vědění orální tradicí z generace na generaci. Učil jsem se u těch nejskvělejších inckých léčitelů a léčitelek pětadvacet let. Rituály, které jsem podstupoval vysoko v Andách a v Amazonii, byly udržovány prastarou tradicí a někdy vyžadovaly měsíce příprav. Osvobozovaly život šamanského učně od sevření strachem, nenasytnosti, násilí a predátorské sexuality. Na mé cestě mne provázel starý Inka jménem Antonio Morales. Dobrodružné putování s Donem Antoniem v oblasti Amazonu a pohoří And je zaznamenáno v mých předchozích knihách Dance of the Four Winds (Tanec čtyř větrů) a Island of the Sun (Sluneční ostrov).

Techniky léčení duchem a světlem, které najdete v této knize, jsou mou současnou interpretací starodávných léčivých praktik. Variace na šamanský způsob vidění, jež nazývám „druhou pozorností“ (second awareness) i extrakční proces se v Severní a Jižní Americe stále užívají. Rituály smrti pocházejí z Amazonie a tvoří část poznání objeveného muži a ženami, kteří překročili naše vnímání času a smrti. Iluminační proces jsem vypracoval se svým mentorem Donem Antoniem na základě pozůstatků téměř zapomenutých inckých technik léčení prostřednictvím světelného energetického pole. Tyto techniky jsou mimořádně mocné a účinné. Je možné je používat pouze za předpokladu uplatňování nejpevnější etiky a integrity.

Část první této knihy představuje základy víry, z nichž tyto praktiky vycházejí. Část druhá přináší techniky učící šamanskému vidění, vytváření posvátného prostoru a cvičení, s nimiž můžete experimentovat za účelem osobního léčení. Prosím, neužívejte je pro léčení druhých, aniž byste podstoupili odpovídající výcvik se zkušeným šamanem. Třetí část předkládá pokročilé techniky, které může vykonávat jedině zkušený šaman, člověk, který podstoupil učení pod dozorem skutečného mistra. Tyto kapitoly popisují postupy pro odblokování imunitní reakce, extrakce přivtělených (intruzivních) energií a entit a způsob doprovázení bližního při jeho návratu do světa Ducha (Spirit world).

Existují jistá nebezpečí spojená s energetickým léčením, a to jak pro klienta, tak pro léčitele. Příliš mnoho špatně vyučených šamanů vykonává energetické léčení bez pochopení mechanických zákonů lidského energetického pole. Viděl jsem lidi s diagnózou rakoviny, kteří podstoupili „energetické léčení“ nádoru, jež jen rozšířilo ložiska nemoci po celém těle. Ke své nevíře odhalili, že jisté formy energie rakovině prospívají. Viděl jsem také lidi trpící vážnými psychologickými potížemi, kteří byli ošetřeni nekvalifikovanými léčiteli, a jejich potíže se zhoršily a neurotické symptomy nebo disfunkční pojetí světa se jen posílily.

Jedním takovým případem byla žena, která mne navštívila poté, co přišla o dítě při automobilové nehodě. Byla u jasnovidce, jenž jí řekl, že její malá holčička je vždy při ní a že jediné, co je zapotřebí, je, aby se „otevřela“ a vnímala dceřinu přítomnost. Matka pocítila okamžitou úlevu, přesto po několika dnech začala trpět nespavostí. Po týdnu beze spánku mě přišla navštívit. Její první slova byla, že chce zemřít a je připravená vzít si život. Provedl jsem test na určení přítomnosti intruzivní energie (viz kapitola 8) a ten vyšel pozitivně. Duch děvčátka se připojil k matčině světelnému energetickému poli, kde hledal útočiště před zmatkem a rozrušením, které duše prožívá po traumatické smrti. Léčitelova rada, aby matka „byla otevřená“, byť dobře míněná, držela matku i dceru v náročném emočním chaosu a duševní bolesti.

Při našem prvním sezení propustila matka dceru do rukou světelných léčitelů, kteří ji odnesli do světla říše Ducha. Bylo pro ni těžké nechat své dítě jít. Během iluminačního procesu viděla smrt jako bránu do nekonečna a zažila na vlastní kůži, že její dcera je od ní oddělena jen tenkým závojem. Krátce nato zase mohla klidně spát. Poté jsme zapečetili otvor v matčině světelném energetickém poli, jímž duch dítěte vstoupil. Trhlina v jejím energetickém poli zela jako otevřená rána a působila jako pozvání pro nepřátelské duchovní entity a rušivé energie. Několik následných sezení jsme strávili léčením matčina žalu. Vybídl jsem ji, aby navštívila psychoterapeuta specializujícího se na podporu těch, kteří se zotavují z hluboké ztráty. Jsem přesvědčen, že kdyby žena následovala radu jasnovidce, spáchala by sebevraždu. Namísto toho se s odvahou a oddaností vydala vlastní cestou léčení. Dnes je talentovanou a soucitnou léčitelkou provázející ty, kdo utrpěli ztrátu a prožívají zármutek.

ČERNÁ A BÍLÁ MAGIE

Bylo mi jen něco přes dvacet, když mi při přípravách na expedici do Amazonie volali z nadace, jež sponzorovala můj výzkum. Potřebovali antropologa, který by dokončil studii zabývající se voodoo léčiteli na Haiti. Zdráhal jsem se, neboť jsem byl jen velmi málo obeznámen s haitskými léčitelskými praktikami afrického původu. Nadační úředník mi vysvětlil, že by šlo jen o deset dní asistence při projektu nadřízeného antropologa a přemluvil mě, když zmínil, že posuzuje mou grantovou žádost o návrat do Amazonie. Pět dní nato jsem přistál v Port-au-Prince. Zmíněný nadřízený antropolog, muž na prahu čtyřicítky, strávil většinu toho roku na Haiti. Řekl mi, že Francouzi, kteří ostrov kolonizovali, byli těmi nejhoršími otrokáři Nového světa. Zatímco průměrná délka života afrického otroka po jeho příjezdu do Ameriky byla třicet let, délka života nebožáka dopluvšího na Haiti vycházela na pouhé dva roky. Dále mi objasnil, že voodoo bylo původně léčitelskou praktikou z oblasti subsaharské Afriky, jež se na Haiti začala používat k ničení nepřátel, především krutých otrokářů. Šlo o identické techniky. Tentýž postup, jakým jste někoho léčili, mohl jinému ublížit. Praktiky užívané k stimulaci imunitního systému, aby došlo k vymýcení rakovinového nádoru, se zrovna tak daly použít k zpustošení imunitního systému do takové míry, že zemřít na zápal plic bylo otázkou několika týdnů.

Bylo mi jen něco přes dvacet a byl jsem přesvědčen, že vím všechno nejlépe. Černá magie, jak jsem se domníval, mohla fungovat jen na ty, kteří v ní věří. Pokud jste se neupsali víře v její existenci, nemohla vás nijak ovlivnit. Pamatuji si, jak jsem tuto teorii věcně představil svému nadřízenému antropologovi v malé kavárně na nábřeží. Podíval se na mě a usmál se. „Rád se s tebou o to vsadím,“ řekl jsem. „Beru,“ odpověděl. Vsadili jsme se o sto dolarů, že na mě voodoo nezapůsobí. Vyrazili jsme do domu voodoo kněze, se kterým antropolog pracoval. Starý muž žil ve zchátralé dřevěné chatrči na kopci nad městem. Můj kolega nás zběžně představil v místní haitské kreolštině, jíž plynně hovořil, a hned přistoupil k vysvětlení, že jsem nevěřící Tomáš, přesvědčený, že stařec svá kouzla jen předstírá a že by mi rád dal lekci. Rozuměl jsem francouzsky dost na to, abych pochytil pár slov. „Neubližuj mu,“ řekl. Starý muž se ke mně otočil a usmál se. „Ty chtít věřit?“ zeptal se mě lámanou angličtinou a hlasitě se zasmál. Domluvili jsme se, že se pustí do díla následující pondělí, až budu zpět v Kalifornii.

Ve smluvený den jsem byl na večeři s přáteli, při níž jsem vyprávěl o své zkušenosti z Haiti a léčivé moci voodoo. Poučoval jsem je o tom, že víra je podstatnou přísadou jak pro léčení nemocných, tak pro ublížení nepřátelům. Pokud žiješ mimo rámec těchto přesvědčení, pak to prostě nefunguje, vysvětloval jsem. Já sám jsem toho živým důkazem, neboť právě tento večer na mě pracuje ten nejzákeřnější voodoo kněz na Haiti, a to zcela bezvýsledně. Všichni pozvedli sklenice s vínem a připili na mé zdraví. To bylo v pondělí večer. V úterý a ve středu jsem se cítil dobře, ve čtvrtek odpoledne mě však rozbolela hlava tak, že z toho do večera byla těžká migréna. O osmé hodině se mi zkroutila střeva, mé vnitřnosti se svíjely v křeči a nekontrolovaně jsem zvracel. O půlnoci zazvonil telefon a na druhé straně se ozval antropolog z Haiti. Ukázalo se, že se nestihli věnovat mému případu v pondělí, jak jsme se domluvili, a dostali se k tomu až dnes. Právě se po skončení obřadu vrátil na hotel a chtěl vědět, zda jsem něco pocítil. Zasténal jsem do telefonu, aby se vrátil za oním voodoo knězem a požádal jej, aby ihned odčinil to, co spáchal, ať už je to cokoli. V ten okamžik by i smrt byla vítanou úlevou.

Následující ráno jsem byl téměř vyléčený a dokázal jsem přesvědčit sám sebe, že jsem jen chytil nějakou střevní infekci. Vydal jsem se do univerzitního zdravotnického zařízení, kde mě doktor vyšetřil a vyvrátil, že bych měl jakékoli parazity. Ta lekce mě přišla na sto dolarů, což v té době byla pro čerstvého absolventa pořádná suma, a stála mě jednu z nejhorších nocí mého života. Přišel jsem na to, že tak jako můžete energetickým léčením lidem pomoci, můžete jim také ublížit. Později jsem zjistil, že energetické léčení prováděné chatrně vzdělaným šamanem se často rovná černé magii, bez ohledu na to, jak dobře je léčitel mínil. Černá magie se nepěstuje jen na Haiti a v bažinách Lousiany, ale všude, kde dobromyslní, avšak špatně vyučení jedinci, vztahují ruce na druhé, pokoušejí se je léčit a přitom na ně nevědomě přenášejí toxickou energii. Studenti občas namítají, že se to přece nemůže stát, když k druhému vysíláme lásku, neboť jde o čistou a posvátnou energii. Těmto studentům připomínám, co všechno jsme schopni způsobit druhým ve jménu lásky. Časem jsem objevil ještě další druh černé magie. Jsou jím negativní myšlenky a přesvědčení, které blokují naši osobní sílu a ničivě působí na imunitní systém.

Nejdůležitějším poučením onoho večera však pro mne bylo uvědomění si klíčové role léčitelovy etiky a záměru. Podstatná část desetiletého šamanského výcviku se zaobírá rozvíjením nejpevnější etiky, systému hodnot, jenž se opírá o hlubokou úctu ke všemu živému. Jedině tak mohou být techniky léčení řádně zvládnuty. Doktor studující západní medicínu také stráví studiem svého řemesla nejméně pět let. Je moudré svěřit péči o vlastní zdraví někomu, kdo absolvoval víkendový workshop energetického léčení?

Jedná se tu o dilema studentů ze Západu, kteří se účastní krátkých výcviků v energetickém léčení i šamanismu. Pokud vás volá praxe energetické medicíny, věnujte čas vzdělání u učitelů, jejichž integrita, moudrost a technická znalost vám pomohou k rozvoji vašich vlastních duchovních darů.

Mou cestu k šamanismu vedla touha po celistvosti. Léčením zranění vlastní duše jsem se naučil milovat sebe i druhé. Šel jsem stezkou zraněného léčitele a naučil se transformovat bolest, smutek, vztek a stud, které jsem v sobě nosil, na zdroje síly a soucitu. Dokázal jsem cítit bolest druhého, protože jsem věděl, co je to utrpení. V naší Škole léčení světelného těla nastoupí každý student cestu vlastního léčení, na níž transformuje zranění své duše na zdroje síly. Učí se, že je to jeden z největších darů, který později předá svým klientům: příležitost objevit sílu, jež se v bolesti skrývá. Studenti také objeví, že léčení není procedura, kterou provádí léčitel, ale cesta, na kterou se klient vydává.

Na závěr chci uvést, že léčivé metody představené v této knize jsou mou vlastní syntézou a interpretací starých léčivých praktik. Nehovořím za své učitele ani za Inky či za šamany původních obyvatel Ameriky. Byť jsem měl tu čest učit se u nejlepších inckých léčitelů, nenárokuji si právo prezentovat systém inckých tradic. Léčivé praktiky, které zde popisuji, představují, co jsem se naučil během svého šamanského výcviku. Beru na sebe plnou zodpovědnost za jejich krásu i nedostatky.

ČÁST I.

UČENÍ
ŠAMANŮ

ŠAMANI PŮVODNÍCH NÁRODŮ AMERIKY praktikují energetickou medicínu již více než pět tisíc let. Někteří léčitelé věří, že jejich duchovní rodokmen sahá ještě dále. Pamatují si příběhy předávané z babičky na vnučku, které vyprávějí o tom, jak Země byla mladá. Přestože první obyvatelé obou Amerik vládli celistvým poznáním astronomie, pokročilou matematikou a důmyslnou architekturou, nikdy se u nich nerozvinulo písmo, jak tomu bylo jinde. Vzdělanci přehlíželi duchovní tradice původních obyvatel Ameriky ve prospěch judaismu, křesťanství a budhismu, které za sebou zanechaly písemné záznamy. Zatímco západní teologové studují například budhismus po více než dvě staletí, je to otázkou jen posledních čtyřiceti let[1], co se objevil serióznější zájem o studium duchovního odkazu původních obyvatel Ameriky. Studium šamanismu bylo přenecháno antropologům, kteří až na pozoruhodné výjimky, jako je Margaret Meadová, byli jen chabě vzděláni ke studiu ducha.

Masová destrukce severoamerických Indiánů evropskými přistěhovalci svedla zbylé původní obyvatelstvo do choroboplodných rezervací, kde starší pečlivě strážili duchovní tradice. Pochopitelně se zdráhali sdílet své dědictví s bílými podrobiteli. Peruánským Indiánům se nedařilo o nic lépe. Španělští konkvistadoři přišli do Peru především hledat zlato, a nechali proto incké duchovní tradice do značné míry neporušené. Nicméně to, co konkvistadoři přehlédli, se misionáři snažili vyhladit.

Ta vyzáblá partička zlatokopů, která doplula ke břehům Jižní Ameriky, s sebou přinesla pro Indiány nepochopitelnou snůšku přesvědčení. Prvním z nich bylo, že všechna potrava světa je Bohem svěřena lidem, přesněji Evropanům vládnoucím všem zvířatům i rostlinám na zemi. Druhé tvrzení předpokládalo, že lidé nemohou komunikovat s řekami, zvířaty a horami, natož pak s Bohem. A do třetice, že lidstvo musí počkat až na konec světa a času, aby zakusilo nekonečno.

Nic absurdnějšího si tehdejší obyvatelé Ameriky nemohli představit. Zatímco Evropané věřili, že byli vykázáni z mýtické rajské zahrady, Indiáni chápali svou úlohu na zemi jako její správci a pečovatelé. Mohli dál rozprávět s burácejícími řekami a šeptajícími horami a stále naslouchat božímu hlasu ve větru. Ve španělských kronikách dochovaných v Peru se vypráví, jak dobyvatel Pizarro věnoval vládci Inků Atahualpovi Bibli s vysvětlením, že jde o slovo boží. Inka si přiložil svazek k uchu, hodnou chvíli pečlivě naslouchal, a pak odhodil svatou knihu se slovy: „Co je to za Boha, který nemluví?“

Domorodé obyvatele nemátlo jen mlčení evropského Boha, ale také jeho mužský rod. Spolu s dobyvateli přišla patriarchální mytologie zastrašující tradice postavené na femininní síle. Před příchodem Španělů reprezentovala božský princip sama Matka Zem a její ženské tvary jako jeskyně, laguny a jiné vstupy do země. Evropané nastolili mužský posvátný princip, falus aneb strom života, a kostelní věže napřáhli k nebi. Ženský aspekt země se přestal uctívat a respektovat. Stromy, lesy i zvířata byly vydány napospas plundrování.

Ještě dnes se držíme tohoto rozdělujícího pohledu. Jsme přesvědčeni, že pokud něco nevidíme dýchat, hýbat se či růst, tak je to neživé. Energii považujeme za palivo pocházející ze zdrojů jako je dřevo, ropa nebo uhlí, které prostě užíváme. Starověk chápal energii jako živé předivo univerza. Energie se manifestovala ve stvořeném. Snad nejpřínosněji pro naši dobu toto pojetí zformuloval Albert Einstein, když rovnicí E = MC^2 vyjádřil vztah mezi energií a hmotou. Na Západě se identifikujeme s onou stranou rovnice, na níž je hmota, svou přirozeností konečná. Šaman se identifikuje s energií, jejíž podstatou je nekonečno.

Je zde další zásadní rozdíl mezi původními a současnými Američany. My, lidé Západu, dnes žijeme pravidly. Naše společnost řízená předpisy se spoléhá na dokumenty, jako jsou ústava, desatero přikázání nebo zákony schvalované zvolenými zástupci, které mají vnést řád do našich životů. Chceme-li měnit svět, změníme pravidla (precepts), předpisy či zákony. Staří Řekové se zase řídili pojmy (concepts). Spíše než pravidla je zajímaly ideje. Věřili, že samotná myšlenka může změnit svět, že není nic mocnějšího než idea, na níž dozrál čas. Šamani se řídí vjemy (percept). Chtějí-li změnit svět, změní nejprve své vnímání a tedy i svůj vztah k životu. Vyvolají obrazy nových možností a vnější svět se změní. Právě proto shromáždění inckých stařešinů medituje a vizualizuje svět takový, jaký by jej rádi předali svým dětem.

Jedním z důvodů, proč se praktiky energetického léčení tak úzkostlivě střežily, je, že byly snadno zaměňovány za pouhou sbírku technik, zrovna tak jako bývá západní medicína chápána jako pouhá řada procedur. Mylně se domníváme, že můžeme ovládnout mistrovství energetického léčení tím, že se naučíme jakási pravidla. Šamanovi nejde o pravidla či pojmy, šamanovi jde o vizi a o Ducha. A tak i když se léčivé praktiky často liší vesnici od vesnice, Duch zůstává neměnný. Při skutečném léčení nejde o nic menšího než o to, abychom se dokázali otevřít vizi naší vyléčené podstaty a dotkli se nekonečna.

1 Autor v původním textu z roku 2000 odkazuje k šedesátým letům 20. století (pozn. překl.).

KAPITOLA PRVNÍ

LÉČENÍ A NEKONEČNO

Kráčeli jsme mnoho dnů. Řekl jsem Antoniovi, že rád zaplatím za autobus nebo taxi, ale nechtěl o tom nic slyšet. Nenechal mě dokonce ani najmout koně. „Můj lid vždy chodil pěšky,“ řekl. A s nadšením poukazoval na to, jak mě hravě předběhne, i když je mu už téměř sedmdesát.

Když jsme dorazili do Sillustani, sundal jsem si boty a smočil chodidla v ledovém jezeře. Je to přízračné místo, hřbitov rozprostírající se desítky mil podobně jako Údolí králů v Egyptě. V gigantických kamenných věžích jsou tu na břehu jezera Titicaca pohřbeni pouze šamani, králové a královny. Ti nejlepší mistři kameníci pocházejí z této země. Jak se mohla taková pokročilá technologie rozvinout právě tady u jezera na vrcholu světa?

Antonio mi vysvětlil, že kamenné věže neboli chulpas nemají pouze připomínat zemřelé šamany, slouží jim jako dočasné domovy, když se vracejí navštívit náš svět. Jsou to zcela osvobození mocní duchové, kteří se mohou zhmotnit kdykoli chtějí. Tato informace mi nepřidala na klidu. Přišli jsme tu strávit noc a vykonat obřad k uctění těchto prastarých šamanů.

„Vystoupili za hranice času,“ řekl Antonio. Upozornil mne, že pokud se má víra v realitu opírá o přesvědčení, že čas se odvíjí pouze jedním směrem, pak budu otřesen zážitkem vlastní budoucnosti. „Vyžaduje to skutečnou zručnost ochutnat budoucnost a nedovolit vlastnímu poznání, aby pokazilo tvé skutky nebo přítomnost.“

(Z DENÍKŮ)

KE KARIÉŘE PSYCHOLOGA A POZDĚJI LÉKAŘSKÉHO antropologa mě přivedla fascinace lidskou myslí. V osmdesátých letech jsem trávil stovky hodin v anatomických laboratořích. Chtěl jsem se dozvědět, jak může mysl působit na tělesné zdraví či nemoc. Tou dobou jsem se nezajímal o duchovno, ať už v tradiční formě či v New Age variacích. Byl jsem přesvědčen, že jedinou spolehlivou metodou poznávání je věda. Jednoho dne jsem na Kalifornské univerzitě krájel mozkovou tkáň, abych připravil vzorky pro mikroskopický výzkum. Mozek je nejúžasnější tělesný orgán. Díky svým štěrbinám připomíná vlašský ořech těžký téměř půl druhého kilogramu. Tyto zářezy a závity vznikly jako jediná možnost, jak mohla příroda přizpůsobit tenkou, ale rozsáhlou vrstvu šedé kůry mozkové (neokortex) tvaru naší hlavy, aniž by se musela zvětšit lebka. Evoluce lidské rasy zde narazila na anatomicky nepřekonatelnou překážku při vývoji inteligentnějšího mozku. Pánevní pletenec by totiž nevydržel, měla-li by porodním kanálem projít větší hlava.

Pod mikroskopem se dají pozorovat miliony synapsí, jež propojují každou mozkovou buňku s jejími sousedy výjimečnou sítí živých vláken. Tyto neuronové sítě přenášejí rozsáhlé množství motorických a senzorických dat. A přece je tato fascinace mozkem výhradně věcí Západu. Například Egypťané se mozku věnovali jen velmi málo, po smrti jej zkapalňovali a odváděli z těla, byť ostatní tělesné orgány mumifikovali. Ten den jsme se v laboratoři zaobírali otázkou, zda se lidská mysl omezuje na funkci mozku, nebo (když na to přijde) těla vůbec. Věděl jsem, že kdyby byl mozek tak jednoduchý, abychom mu dokázali porozumět, my sami bychom byli o tolik jednoduší, že bychom se k tomu nedobrali. A tak bez ohledu na to, jak úzkostlivě jsme zkoumali vzorky mozku, mysl nám stále unikala. Čím více jsem se o mozku dozvídal, tím víc mě mysl mátla.

Byl jsem přesvědčen, že lidská rasa dokázala přežít miliony let před nástupem moderní medicíny, protože vědomí těla (body-mind) znalo vlastní cesty ke zdraví. Přežili jsme rány, které se zanítily a kosti polámané pádem do rokle cestou pro vodu. Jít k doktorovi bylo ještě před sedmdesáti lety našemu zdraví nebezpečnější než zůstat doma a nechat vědomí těla volný průběh. Na počátku dvacátého století medicína vynikala pouze v oblasti diagnostiky. Ještě stále postrádala léčebné techniky, účinné léky a chirurgické zákroky, které se rozvinuly až v období druhé světové války. Například penicilin, první antibiotikum, se ještě před rokem 1940 nepoužíval. Vezmeme-li do úvahy neutěšený stav medicíny do poloviny dvacátého století, jak dokázali naši předkové celé ty tisíce let přežít ve zdraví? Věděly přírodní společnosti něco o mysli a těle, něco starodávného, co jsme zapomněli a snažíme se to znovu objevit v laboratoři?

Dnes už zavedený pojem psychosomatické nemoci byl původně spojován s hypochondrií: „je to vše jen ve tvé hlavě“. Až později byl až příliš skutečný vliv mysli na tělo potvrzen výzkumem. V jistém smyslu jsme se všichni stali experty na psychosomatické nemoci již v raném věku. Když se mi nechtělo do školy, dokázal jsem ve svých šesti letech vykázat symptomy nachlazení během několika minut. Psychosomatická nemoc se staví proti každému instinktu přežít, jež mají naše těla naprogramována tři sta milionů let dlouhou evolucí. Jak mocná musí být mysl, když přemůže všechny tyto mechanismy přežití a sebezáchovy. Jen si představme, co by se stalo, kdybychom mohli sešikovat tyto síly k vytvoření psychosomatického zdraví!

Za posledních pár desítek let se rozvinul obor psychologické neuroimunologie (PNI) studující vliv nálad, myšlenek a emocí na naše zdraví. Výzkumníci v tomto oboru objevili, že naše mysl nesídlí v mozku, je spíše rozprostřena po celém těle. Doktorka Candace Pertová zjistila, že neuropeptidy, molekuly, které kontinuálně proplachují naši krev a zaplavují prostory mezi všemi buňkami, téměř okamžitě reagují na každý pocit a náladu a účinně tak mění naše tělo v jednu velkou vibrující a pulzující „mysl“. Naše tělo jako celek zakouší každou emoci, kterou máme. Propast mezi myslí a tělem se vyřešila objevem jediné molekuly. Přišli jsme také na to, jak funguje psychosomatická nemoc. Víme, že když jsme v depresi, každá buňka našeho těla to cítí, naše imunita je snížená a je pravděpodobnější, že onemocníme. Víme, že smích, není-li přímo nejlepším lékem, pak je zcela jistě jedním z nejúčinnějších. Roky poté, co jsem opustil laboratoř, objevili výzkumníci v oboru PNI to, co šamani vždy věděli, a totiž že tělo a mysl jsou jedním. Vědci však stále postrádají jistý prvek, který je jádrem veškerého šamanského léčitelství, totiž Ducha.

HLEDÁNÍ DUCHA

Ve věku zhruba pětadvaceti let jsem se stal nejmladším klinickým profesorem na Sanfranciské státní univerzitě. Vedl jsem vlastní laboratoř biologické seberegulace, která zkoumala, jak energetické léčení a vizualizace mění chemické složení mozku. Technikami energetického léčení jsme byli schopni zvýšit produkci endorfinů, přirozených chemických látek mozku snižujících bolest a vyvolávajících extatické stavy, téměř o padesát procent. Ačkoliv jsme se studenty učinili fascinující objevy, mé rozčarování narůstalo. Mohli jsme sice ovlivnit chemické složení mozku, ale ani v nejmenším jsme netušili, jak pomoci člověku trpícímu vážnou nemocí opět nabýt zdraví. Byli jsme jako děti, které objeví, že lze smíchat bláto a vodu a proměnit je v hlínu. Šlo mi o víc. Chtěl jsem přijít na to, jak vybudovat hliněné domy anebo přinejmenším dělat keramiku.

Jednoho dne jsem si v biologické laboratoři uvědomil, že se mé výzkumy musí týkat většího celku, a ne se zaměřovat na menší a menší částice. Mikroskop nebyl vhodným nástrojem na zodpovězení otázek, jež jsem si kladl. Potřeboval jsem najít rozsáhlejší systém, než jsou neuronové sítě mozku. Těch, kdo zkoumali takzvaný hardware, už bylo dost. Já jsem se chtěl naučit programovat systém. Žijí-li někde odborníci, kteří vědí, jak nasměrovat výjimečné možnosti lidské mysli k léčení těla, byl jsem připraven je najít. Musel jsem se dozvědět, co vědí. Antropologické příběhy napovídaly, že existují národy jako například australští Aboriginci a peruánští Inkové, jež tvrdí, že takové poznání uchovávají.

Pár týdnů nato jsem rezignoval na svou funkci na univerzitě. Mí kolegové byli přesvědčeni, že jsem se zbláznil, když jsem zahazoval slibnou akademickou kariéru. Vyměnil jsem svou laboratoř za pohorky a letenku do Amazonie. Vydal jsem se učit u výzkumníků, jejichž pohled se neomezuje čočkami mikroskopu. U lidí, jejichž poznání zahrnuje více než měřitelný materiální svět, o němž mě učili jako o jediné realitě. Chtěl jsem se setkat s lidmi, kteří vnímají prostor mezi řádky a vidí světelná vlákna, jež animují vše živé. Chtěl jsem studovat s badateli, kteří znají onu stranu Einsteinovy rovnice E = MC^2, jež hovoří o energii.

Můj výzkum mě nakonec zavedl z amazonského pralesa do pohoří peruánských And, kde jsem potkal Dona Antonia, jemuž zbývalo jen pár let do sedmdesátky. Z pohledu člověka zvyklého na západní standardy byl chudý. Nejenže neměl televizi, neměl ani elektřinu. Tvrdil ovšem, že okusil nekonečno. „Jsme světelné bytosti na cestě ke hvězdám,“ řekl mi jednou. „Ale budeš muset zažít nekonečno, abys tomu porozuměl.“ Pamatuji si, že jsem se usmíval, když mi léčitel poprvé řekl, že jsme tuláci po hvězdách a že jsme tu od počátku času. Malebný folklór, pomyslel jsem si, smyšlenky starého muže, který se zdráhá čelit nevyhnutelnosti vlastní smrti. Byl jsem přesvědčený, že se dumání Dona Antonia podobá archetypálním strukturám psyché, jak je popsal Carl Gustav Jung. Antonio interpretoval svůj mýtus doslovně, ne symbolicky jako já. Nediskutoval jsem s ním. Pomyslel jsem na to, jak bych své babičce, pravověrné katoličce, vysvětlil, že Panna Marie ve skutečnosti neporodila jako panna, že jde o metaforu zobrazující zrození Krista coby osvíceného syna Božího. Nikdy by to nepřijala. Pro ni byl panenský porod historickým faktem. Předpokládal jsem, že v případě úvah Dona Antonia o nesmrtelnosti se jedná o totéž. Pro oba staré lidi se kouzelná metafora stala dogmatem. Mytolog Joseph Campbell říkával, že realitu tvoří mýty, které nedokážeme prohlédnout. Proto je pozice antropologa v jiné kultuře tak snadná. Tomu, kdo stojí mimo ni, je přece vše tak jasné jako císařovy nové šaty.

Občas jsem se pokoušel Antoniovi ukázat, že císař je nahý a že zaměňuje mytologii za fakta. Tedy až do té doby, než jsem byl při tom, když doprovázel umírající misionářku.

Vesnice zapadlá ve svahu byla zbudována okolo velké incké ruiny. Díly žulových městských hradeb byly tak precizně stesány a seskládány, že je na místě po staletí drželo pouhé tření.

Na hraně náhorní plošiny Inkové vybudovali pevnost, výspu své civilizace. Dnes, o tisíc let později, žijí jejich potomci mezi ruinami a obhospodařují terasy svažující se z kopců. Na nádvoří se pasou slepice, prasata a lamy. Indiánská žena drtí v hmoždíři kukuřici. Starý muž nás vpustil do jedné z chýší. Stíny se prodlužovaly a očím chvíli trvalo, než se přizpůsobily potemnělé místnosti. Žena s hlavou zahalenou černým šátkem a se svíčkou v ruce šeptala modlitby u čela postele, složené z palety podepřené dvěma dřevěnými přepravkami ve středu pokoje.

Na paletě ležela žena po bradu přikrytá indiánskou dekou. Byla tak vychrtlá, že nebylo možné odhadnout její věk. Žloutenkou zbarvená kůže jí těsně obepínala lebku, šlachy na krku byly ostře zbrázděné. Vlasy měla krátké a šedé, oči z propadlých důlků prázdně zíraly do stropu. Ani se nepohnula, nic nenasvědčovalo tomu, že by zaznamenala naši přítomnost.

Antonio se otočil, podíval se na mne a pozvedl svíci. Přikročil jsem k němu a vzal ji. Přejel rukou nad ženiným obličejem, ale její oči dál upřeně zíraly do stropu. Na hrudi jí spočíval stříbrný krucifix růžence, který měla okolo krku.

„Misionářka,“ zašeptal Antonio. „Před dvěma dny ji sem zdola přinesli Indiáni.“ Pokynul rukou za svah směrem k džungli.

„Selhaly jí játra,“ řekl jsem. „Myslím, že je v kómatu.“ Zeptal jsem se, co můžeme dělat.

„Nic. Dnes večer zemře. Můžeme jen pomoci osvobodit jejího ducha.“

Dvacet až třicet svíček proměnilo chýši ze slámy a hlíny na kapli. Seděl jsem u dveří na pytli kukuřičných slupek a sledoval společnost usazenou na druhé straně místnosti. Pokoj izolovaný před večerním chladem hrubými hliněnými stěnami byl tolika svíčkami přímo vyhřátý.

Antonio přešel do čela postele, velice jemně nadzvedl ženě hlavu a sňal růženec. Vložil jí jej do levé dlaně a sevřel prsty. Pak mi naznačil, abych sfoukl svíčky.

Zatímco stará Indiánka tiše zpívala, přiblížil jsem se k malé liště, která lemovala stěny jako police. Ohlédl jsem se přes rameno. Antoniovy oči byly zavřené, ruka položená na čele ležící ženy, rty se pohybovaly téměř neznatelně. Pokoj osvětlovaly tři svíce a ve vzduchu visel dým těch zhasnutých.

Don Antonio přesunul ruce do bodu zhruba dva a půl centimetru nad srdcem. Nataženým ukazováčkem a prsteníčkem kroužil proti směru hodinových ručiček a zároveň spirálovitým pohybem zvedal ruku do mraku dýmu. Srdeční čakra. Zopakoval pohyb třikrát a začal s třetí čakrou. Nejprve opsal prsty dokonalý kruh o průměru osmi centimetrů, jen dva centimetry nad povrchem kůže na solárním plexu. Pomalu a pak rychleji kroužil prsty dále od těla směrem nahoru. Přesunul se k hluboké jamce pod krkem, pak k žaludku, k  čelu a temeni.

„Podívej,“ řekl.

Pozvedl jsem zrak z jeho obličeje a podíval se na tělo, na velice slabé zvedání a klesání hrudi. Nato mě Antonio uhodil do hlavy.

Bylo to rychlé jako blesk. Jeho loket vyrazil a zasadil do mého čela tvrdý a ostrý úder. Na okamžik se mi zatočila hlava. Ruka mi v reflexu vystřelila.

„Podívej,“ řekl.

Byl to pouhý okamžik, nic víc. Nad tělem se něco zalesklo, něco mlžného a průsvitného, asi dva a půl centimetru nad obrysy těla. A pak to bylo pryč. Antonio mě pevně chytil za paži a odvedl k čelu postele.

„Teď se podívej. Rozostři pohled.“

A tam to bylo. Rozostřená, ale zjevně přítomná, velice jemná záře, teď asi devět centimetrů nad kůží. Jakoby světelný tvar těla ženy vystoupil z pouhého masa. Musel jsem se soustředit, abych nezaostřil zrak. Cítil jsem, jak mi po zádech nečekaně přeběhl mráz.

„Opravdu to vidím?“ zašeptal jsem.

„Ano, vidíš to, příteli,“ odpověděl starý Indián. „Podívanou, na niž jsme zapomněli, podívanou zamlženou časem a rozumem.“

„Co je to?“

„To je ona,“ řekl. „To je její podstata, její světelné tělo. Ona by to nazvala duší. Chce odejít.“

Antonio pokračoval v práci další hodinu. Se stejnou trpělivostí a intenzitou zopakoval proceduru, jíž už jsem byl svědkem. Bez zaváhání se oddal práci, kterou měl před sebou. Pak se shýbl k ženině hlavě a se rty těsně u jejího ucha něco zašeptal. Její hruď se náhle zvedla, zalapala po dechu, jak rychle nabrala vzduch do plic. Zůstal tam.

„Vydechni!“

Ozvalo se dlouhé zasípání, zdánlivě pracný povzdech, když její poslední dech vyšel z prsou otevřenými ústy. Jakoby koutkem oka jsem zahlédl, jak se náhle mléčná světelnost vznesla a slila v něco amorfního. Něco beztvarého, průsvitného a opálově mléčného se vznášelo nad její hrudí. Viděl jsem, jak se tato forma pohybuje nad jejím hrdlem a hlavou, a pak tam najednou nebyla. Po celé chýši se rozprostřel pocit hlubokého míru.

„Co to bylo?“ ozval se můj hlas šeptem.

„To, co Inkové nazývají wiracocha.“ Antonio konečky svých prstů zavřel misionářce oči. „Jsem rád, že jsi to viděl.“

(VILLOLDO A JENDRESEN: TANEC ČTYŘ VĚTRŮ)

Více než o dvacet let později jsem porozuměl starému Indiánovi a jeho tvrzení, že člověk může ochutnat nekonečno. Pochopil jsem, že zkušenost nekonečna nás může léčit a transformovat. Může nás osvobodit od dočasných pout, jež nás svazují s nemocí a stárnutím. Během dvou desítek let strávených s šamany v pralesích a vysokých andských horách jsem zjistil, že více než z masa a kosti jsem tvořen duchem a světlem. Tímto pochopením je nasycena každá buňka mého těla. Jsem přesvědčený, že to proměnilo způsob, jakým léčím, jakým stárnu a jakým zemřu. Zážitek nekonečna je jádrem iluminačního procesu, základní léčitelské praxe sdílené v této knize.

„LÉČIT SE“ VERSUS „BÝT LÉČEN“

Během svého šamanského učednictví jsem dospěl k poznání, že existuje rozdíl mezi léčením (healing) a léčebným zákrokem (curing). Léčebný zákrok předpokládá nápravu, koriguje vnější problém, jenž vyvstane, asi jako když zalepíte splasklou pneumatiku, ošetříte hadí kousnutí či podstoupíte chemoterapii, abyste měli nádor pod kontrolou. Nepomůže vám však vyhnout se hřebíkům na cestě, hadům v lese ani nemoci, jež nádor způsobila. Proces léčení zahrnuje mnohem víc – směřuje k celistvosti a transformuje život člověka. Nemusí nutně vést k vyléčení na fyzické úrovni, byť i to většinou proběhne. Byl jsem svědkem mnoha lékařských zákroků, které nepřispěly k léčení. A byl jsem přítomen také situacím, kdy docházelo k velkému léčení, a přitom pacient zemřel. K léčení dospějeme skrze setkání s nekonečnem. Známkou úspěšného léčení je nový pocit nalezeného míru a pohody, posílení a propojení se se vším živým.

Pár týdnů po události s misionářkou jsem se vrátil z výletu do hor nedaleko Machu Picchu se zápalem plic. Ani celá sada antibiotik nepomohla zmírnit infekci a záchvaty kašle ne a ne ustat. Při každém zakašlání se mé břišní svaly stáhly v křeči. V akutních bolestech jsem přišel k Donu Antoniovi. Starý Indián mě požádal, abych si lehl na kožešinový přehoz v nohách postele. Posadil se na polštář vedle mé hlavy a začal s léčením. Zavolal čtyři základní směry a vzýval Nebe a Zemi. Poté pozvedl ruce, rozhrnul jimi vzduch nad hlavou a pomalu je spouštěl dolů k tělu, jakoby rozšiřoval okraje neviditelné bubliny. Pak zopakoval tentýž pohyb, tentokrát roztahoval okraje neviditelné bubliny dopředu a zakryl mě jí jako dekou. Okamžitě jsem se cítil pohodlně a v bezpečí. Vnitřní dialog mé mysli se vytratil a já se ponořil do stavu ticha a pokoje, jaký jsem znal jen z meditace. Z dálky jsem slyšel, jak mě Antoniův hlas navádí, abychom dýchali v jednom rytmu a všiml jsem si, jak se mi zrychluje dech a ladí se s jeho tempem. Cítil jsem, jak Antonio krouží prsty nad mým krkem proti směru hodinových ručiček a vytahuje hmotu lepkavou jako cukrová vata. To vše jsem vnímal zcela letmo, jakoby se to dělo někomu jinému nebo jako bych to viděl ve snu. Nic mě nemohlo vyvést z klidu. A pak se začala má levá paže nečekaně škubat. „To odchází toxická energie z tvého systému,“ řekl Don Antonio. „Neboj se. Dej tomu volný průběh.“ Trhání přešlo do levého ramene a pak do mé pravé nohy. Dělo se to zcela nechtěně, asi jako když sebou člověk někdy trhne předtím, než usne, až na to, že to neustávalo a nabíralo na intenzitě. Pak to přestalo, právě tak náhle jako to začalo a já jsem usnul.

Uplynula téměř hodina, než jsem se probudil a pohlédl na hodinky. Antonio stále ještě seděl vedle mne a v rukou držel mou hlavu. Zeptal se mě, jak se cítím. V duchu jsem prošel své tělo a zjistil, že nejsem schopen se pohnout. Podivuhodné bylo, že mě to nijak neznepokojilo. Měl jsem pocit, jako bych plaval v tichém teplém moři. Antonio mi začal masírovat hlavu a po chvíli jsem už mohl protáhnout ruce i nohy a posadit se. Měl jsem pocit, jako bych se právě probudil z vydatného celonočního spánku a bolest hrudi byla ta tam. Zeptal jsem se Antonia, co udělal. „Říkáme tomu Hampe neboli energetické léčení,“ vysvětloval. „Strávil jsi téměř hodinu v nekonečnu,“ dodal s úsměvem. „Ale to je jen slovní obrat, protože v bezčasí nelze setrvat po dobu, jež by se dala změřit.“

Léčil mě pouze během jednoho sezení, a kašel téměř okamžitě ustoupil. Můj imunitní systém se nastartoval a cítil jsem, že jsem na cestě k zotavení. Ještě důležitější však byla hloubka léčení, která dalece přesáhla tuto konkrétní kúru. Po jedné léčivé seanci ve mne roky přetrvával pocit klidu a pokoje, jenž bych dokázal popsat jedině jako stav milosti, odpuštění a požehnání. Ochutnal jsem, co to znamená osvobodit se z pout, která mě svazovala s dávnými časy, s bolestnou minulostí, vinou, lítostí i s nadějemi a obavami z budoucnosti. Zakusil jsem mír. Byl jsem vychováván ve víře, že takovou milost lze dosáhnout pouze prostřednictvím modlitby, na níž odpoví velkorysá boží láska.

„Neuděluji nikomu milost ani nic podobného,“ rychle odvětil Don Antonio. „Já jen držím posvátný prostor, v němž ses dotknul nekonečna. Tu skutečnou práci jsi vykonal ty sám.“ Antonio mě obeznámil s tím, že vytvořil posvátný prostor, v němž mohlo dojít k léčení. Energie tohoto prostoru a pomoc bytostí světla ze světa Ducha mě posílila, abych dokázal léčit sám sebe.

Cesta šamana, jak jsem zjistil, je cestou síly, tedy přímým ujednáním se silami Ducha. Nikdy předtím jsem ji nezakusil. Křesťanská výchova mě naučila obracet se k Bohu a bezchybně odříkávat večerní modlitby. Později jsem se naučil meditovat. Modlitba i meditace zůstaly podstatnou součástí mé životní praxe dodnes. Cesta síly je však o něčem jiném. Vyžaduje přímou zkušenost s Duchem na jemu vlastním území, totiž v nekonečnu. Když se spojíme s mocnými energiemi světelného světa[2] (luminous world), dochází k obrovskému léčení. Během takového procesu odhodíme omezenou identitu, za níž se pokládáme a zažíváme neohraničenou jednotu se Stvořitelem a s celým Stvořením.

Léčitelské praktiky, jaké jsem se naučil a s pomocí mého indiánského mentora upravil, jsou starověkými postupy pro vytváření posvátného prostoru, v němž se mohou odehrávat zázraky. Umožňují vstoupit do nekonečna a zakusit osvícení (illumination) okamžikem bezčasí. Iluminační proces[3] je klíčovou šamanskou technikou, jíž tato kniha představuje. Vstoupíme-li do vod nekonečna, svlékneme minulost i budoucnost a jsme jen tady a teď. Nevážeme se již na bolestné příběhy z minula a osobní historie už neurčuje naši budoucnost. Není to tak, že by se minulost zázrakem pročistila. Ztráta, bolest a smutek, které jsme prožili, zůstanou s námi jako vzpomínka; nemohou však nadále definovat to, kým jsme. Zjistíme, že nejsme svými příběhy o sobě samých. Zážitek nekonečna otřese iluzí smrti, nemoci a stárnutí. Nejde o pouhý psychologický či spirituální proces, každá buňka našeho těla je tím dotekem informována a obnovena. Náš imunitní systém jakoby se oprostil z otěží a fyzické i emocionální léčení probíhalo na zrychlené obrátky. Zázraky se stanou běžnou okolností a spontánní vyléčení, pro západní medicínu tak záhadná a nepochopitelná, všední záležitostí. Vstoupíme do proudu duchovního osvobozování neboli osvěcování. V přítomnosti nekonečna jsme schopni zažít, čím jsme byli, než jsme se narodili, a kým budeme, až zemřeme.

Šaman, u kterého jsem se učil, věřil, že je schopen vystopovat svou světelnou přirozenost, již my nazýváme duší, úplně stejně jako umí vystopovat jelena v lese. Tvrdil, že sledoval světelná vlákna vlastní bytosti až k velkému třesku na počátku času, i do budoucnosti, v níž zakusil, kým se stává a ještě dál, do bodu, do kterého se náš vesmír vrátí a z něhož byl stvořen.

Zkušenost nekonečna by se neměla plést s věčností. Věčnost představuje nekonečný počet dní. Váže se k času, ke stárnutí a umírání. Nekonečno předchází čas jako takový a bylo zde před jeho zrozením. A protože nekonečno se nikdy nezrodilo, nikdy nezemře. Naše nekonečné „já“ tu bylo před životem a smrtí a nikdy nevstoupí do řeky času. Nezrodilo se s vaším tělem a nezahyne s ním. V nekonečnu vystoupíte z lineárního času a vstoupíte do posvátného. Protože už se nebudete identifikovat výhradně s časem a s fyzickou formou, jež stárne a umírá, smrt konec vašich dnů neohrozí. Takový stav osvobození je jádrem mnoha mystických tradic všude na světě. Šamani objevili praktické metodologie pro dosažení tohoto cíle. Můj mentor pochopil, že jeho světelná přirozenost je trvalá. Rádi bychom tomu věřili a tušíme, že je to pravda, ale jen málo z nás to ví s takovou jistotou. Nepomůže číst o tom v knihách. Antonio mi jednou vysvětloval, že šaman rozlišuje získávání informací od skutečného poznání. Informace představuje porozumění, že voda sestává ze dvou atomů vodíku a jednoho atomu kyslíku (H_2O). Poznání obsáhne povahu vody do té míry, že budete umět vyvolat déšť.

Několik let jsme s Donem Antoniem rozvíjeli a kultivovali iluminační proces, který se zakládá na léčitelské praxi, jež byla konkvistadory a církví téměř zničena. Iluminační proces nám umožňuje okusit nekonečno a obnovit se ze zdroje, jenž oživuje a informuje vše živé. Samozřejmě není nutné, abyste kvůli odřené holeni vyhledávali duchovní zjevení, stačí, když si ránu vyčistíte a ovážete. Pokud ovšem selhává váš imunitní systém, váš blízký čelí vážné nemoci nebo přehráváte tytéž bolestné životní vzorce stále dokola, možná je na čase nahlédnout za hmotu a za konečnost do léčivé praxe založené na zkušenosti nekonečna.

2 Pozn. překl.: Villoldo užívá adjektivum luminous jako atribut energetické povahy světa dosažitelné šamanským viděním neboli druhou pozorností (Luminous warrior, Homo Luminus, Luminous beings, Luminous energy field…)

3 Pozn. překl.: Illumination proces – závěrečná fáze energetického léčení, kdy po odstranění těžkých energií a negativních otisků z energetického těla klienta, jej šaman informuje světlem pocházejícím ze spojení se stvořitelem a přepisuje jím nežádoucí záznamy v energetickém těle. Více viz část třetí, kapitola sedmá.

KAPITOLA DRUHÁ

SVĚTELNÍ LÉČITELÉ

Na obědě nám profesor Lancho vyprávěl o historii obrovských obrazců na pouštním dně. Coby hlavní archeolog regionu Nazca je nejmocnějším mužem v oblasti. Schvaluje každou archeologickou vykopávku a na povel má policejní jednotku, která zajišťuje, aby se na místech výkopů nekradlo. Znám jej léta. Když zatkne vykradače chrámu, zabere jejich kořist, a tu pak předá do regionálního muzea. Vykradači hrobů jdou do vězení. Některé z kusů, jež nalézá, jsou tisíce let staré. Narazí-li Lancho na artefakt, o němž si myslí, že se mi bude líbit, uloží mi jej stranou. Tak to chodí v Latinské Americe. On není zástupcem zákona. On sám je zákon. A my dva jsme přátelé. Dnes mi přinesl dárek v krabici od bot. „Něco takového nemají ani v muzeích,“ řekl. Otevřel jsem krabici a uviděl předloktí mumie. Na zápěstí bylo tetování se znaky vysoce postavené šamanské kněžky. Lancho mi už dříve věnoval zajímavé kousky, tento však všechny předčil svou podivností. Antonio nebyl znesvěcením hrobu této šamanky nijak nadšen. Dnes večer vykonáme obřad v poušti, na místě kresby gigantického kolibříka. Přinesu mumifikovanou paži s sebou a pohřbím ji, vrátím ji Zemi, kam patří.

S obřadem jsme skončili o půlnoci. Vstoupili jsme do obrovských obrazců na pouštním dně, abychom přijali energii kolibříka, ztělesňující vytrvalost, kterou šamani na svou dlouhou cestu potřebují. Umístil jsem mumifikované předloktí na kraj oltáře, prosté tkané látky, v níž Antonio nosí své léčitelské kameny. Ve tmě se zdálo, jakoby se prsty hýbaly a volaly nás. Antonio zavřel oči a začal zpívat a štěrkat chrastítkem. Otočil se ke mně. Jeho laskavé a hluboké hnědé oči se proměnily, měl jsem pocit, že se dívám do očí jestřába. „Ona trpí,“ řekl odhodlaným hlasem. „Mučí se kvůli svému lidu, který byl na tomto místě před mnoha lety zmasakrován Španěly. Musíme jí pomoci.“ Znovu otevřel obřad a začal pískat a zpívat, aby povolal duchy těchto lidí.

Antonio nemohl uvěřit vlastním očím. V poušti př ed námi se objevila řada entit a před oltářem se seřadily tucty duchů. Antonio jim ministroval, každému sdělil, že je čas k odpočinku a k návratu domů do světa Ducha. Povolal řadu generací léčitelů a léčitelek, bytostí světla, aby jim přišli pomoci a jeden po druhém byli zbaveni bolesti. „Ona nemůže dojít pokoje, dokud její lidé nebudou oplakáni a poléčeni,“ řekl. Pokaždé, když jeden z duchů přistoupil, pocítil jsem jeho bolest. Bolest dítěte, které přišlo o matku i otce; bolest mladé ženy, která ztratila milého; bolest muže, který přišel o domov.

Tak to šlo celou noc. Při svítání, když byl poslední z duchů poléčen, mi Antonio dal pokyn, abych pohřbil předloktí. „Teď už může najít klid,“ řekl. „Proto se k tobě prostřednictvím toho archeologa dostala. Všechno to zařídila z druhé strany. Věděla, že sem dojdeme a pomůžeme jejímu lidu při léčení.“

Cesty ducha jsou rozhodně podivné…

(Z DENÍKŮ)

Stal jsem se prvním severoamerickým antropologem s rozsáhlejšími styky s národem Q’ero, tedy s posledními pozůstalými Inky, žijícími izolovaně na vrcholcích And. Ti stále hovoří kečujsky a za posledních pět set let se dostali do kontaktu s církví či státem jen minimálně. Jejich šamanské praktiky zůstaly i po dobytí incké říše Španěly netknuté a nepoznamenané učením misionářů. Q’ero jsou legendární strážci inckých proroctví. Léčitelé tohoto národa, včetně mého mentora Dona Antonia, věří, že jejich duchovní dědictví sahá do časů před stovkami tisíc let. Pamatují si příběhy předávané z babičky na vnučku, jež vyprávějí o době před příchodem lidí. Duchovní moudrost jejich předků přináší učení o životě, o cestě za smrt do nekonečna a techniky léčení člověka prostřednictvím jeho světelného energetického pole.

Masové hubení Indiánů prvními osadníky amerického kontinentu vyhladilo duchovní tradice většiny původních kmenů. Léčivé praktiky, jež přežily indiánskou genocidu, byly pečlivě střeženy. Je pochopitelné, že šamani původních amerických společenství byli čím dál tím méně ochotní sdílet své dědictví s bělochy. Španělští konkvistadoři a misionáři, kteří je doprovázeli, zničili školy léčení v Cuzcu. Incké chrámy byly zdemolovány a na jejich místě se z týchž kamenů stavěly kostely. Incká léčitelská tradice už nebyla udržována organizovaným řádem šamanských kněží, ty nyní vytrvale pronásledovala inkvizice. Incké duchovní a léčitelské praktiky se začaly předávat ústní tradicí. Když katolická církev zakázala rituály a ceremonie pohanských národů, duchovní učení se rozsypala jako vlákna tkaniny zmítané vichřicí času. Vše, co po pěti set letech zůstalo, jsou útržky přísně střežené pozůstalými šamany a léčiteli.

Myslíme si, že inkvizice je věcí minulosti, že toto brutální uspořádání skončilo nástupem osvícenectví, a je to do značné míry pravda. Inkvizice zavřela své úřady před mnoha lety, ovšem až na jednu zemi, Peru, domov Inků. Poslední úřad inkvizice zde dodnes působí pod správou dominikánů, katolického řádu, jenž odsoudil k smrti Johanku z Arku. Je znám pod názvem Úřad pro vykořenění modlářství. Přetrval v Andách, neboť je to poslední území amerického kontinentu, kde se stále v širším měřítku daří šamanským praktikám. Dnešní Peru je katolickou zemí se čtyřiadvaceti miliony obyvatel. Více než dvacet miliónů představují Indiáni, kteří konvertovali ke katolické víře, a přece dále vyhledávají šamanské léčení a zdraví Inti, slunce, v podstatě stejným způsobem jako před pěti sty lety.

Fakt, že inkvizice stále udržuje aktivní úřad v Peru, stačil na to, abych zaměřil svou pozornost na potomky stavitelů Machu Picchu. Představa, že tito léčitelé stále rozprávějí s řekami, stromy a rozmlouvají s Bohem, byla ještě lákavější. Možnost, že by šamani mohli mít klíče k starodávným praktikám léčení mysli a těla, je učinila přímo neodolatelnými. Tak začalo mé nekonečné putování, které mě zavedlo přes pravěkou zahradu amazonského deštného pralesa k nejvyšším vrcholům And. Tam jsem objevil starodávnou duchovní praxi, jež tvrdí, že každý z nás je schopen zažít nekonečno a že nás tato zkušenost může učinit celistvými; že Země nám nepatří, ale my patříme jí; a že ještě stále můžeme mluvit s Bohem a slyšet Boží hlas v celém Stvoření.

Pod vedením Dona Antonia jsem putoval ke kořenům incké civilizace, abych sesbíral stopy po pět tisíc let staré energetické medicíně, jež léčí prostřednictvím Ducha a světla. Roztroušeno napříč pozůstatky bývalého impéria bylo množství moudrých jedinců, kteří si ještě pamatovali prastaré způsoby. Spolu s Donem Antoniem jsme cestovali nespočetnými vesnicemi a osadami a setkávali se s řadou léčitelů a léčitelek. Destilovali jsme esenci jejich rituálů. Vzhledem k nedostatku psaných záznamů přidala každá vesnice k zachovaným léčivým praktikám vlastní příchuť a styl. Putovali jsme do amazonského pralesa, kde jsem se víc než deset let učil u léčitelů z džungle. Procestovali jsme pobřeží Peru, od planiny Nazca s obrovskými obrazci v poušti, jež zobrazují sílová zvířata a geometrické útvary, k proslulé laguně Shimbe na severu, domovu nejvyhlášenějších čarodějů v zemi. U jezera Titicaca, moři na vrcholu světa, jsme sesbírali příběhy a léčitelské praktiky národů, z nichž se podle legend zrodili Inkové. Když můj mentor zestárl natolik, že už nemohl cestovat, pokračoval jsem v hledání dál.

Spolu s Antoniem jsme zrekonstruovali mnohá vlákna inckých léčitelských tradic. Antonio to přirovnával k opravování starodávné tapiserie roztroušené časem a dobytím Evropany. Konkvistadoři byli přesvědčeni, že toto tkanivo nenávratně rozcupovali a rozházeli do čtyř koutů rozdrobené incké říše. Po téměř pětadvaceti letech výzkumu jsme potřebovali jen navázat opravená vlákna na osnovu živého šamanského poznání a znovu utkat ty části, jež se časem rozpadly. Vynořila se řada posvátných technologií, které transformují tělo, léčí duši a mohou změnit způsob, jakým žijeme a umíráme. Ukazují, že jsme obklopeni světelným polem energie, jehož zdroj se nachází v nekonečnu, maticí udržující zdraví a živost fyzického těla.

Mezi moudrými osobnostmi, se kterými jsme pracovali, byla Doña Laura, léčitelka z hor a Don Manuel Quispe, nejstarší z léčitelů národa Q’ero. Každý z těchto mudrců reprezentoval jeden z kořenů inckého národa, jehož předkové pocházeli z pobřeží, džungle i hor. Mnoho z těchto mistrů už není mezi námi, Donu Manuelovi je devadesát let a je stále mým učitelem. Jako antropolog považuji za podstatné učinit své zdroje ověřitelné a transparentní. Nesouhlasím s autory, jejichž práce ztrácí na důvěryhodnosti, neboť nikdo jiný krom nich samotných se s jejich zdroji nesetkal. Na následujících stranách vám chci představit léčitele, kteří vedli mé učení. Každý z nich je seberealizovaný šaman. Jejich práce se stala předmětem legend. To byli mí učitelé.

DON ANTONIO MORALES

Antonio byl zaměstnancem univerzity v Cuzcu. Hledal jsem tlumočníka, který by mi pomohl při výzkumu v terénu, někoho, kdo mluví kečujsky, jazykem Inků, a byl by schopen přeložit jemné nuance užívané šamany. Profesor Morales dokonale splňoval tyto požadavky. Hubený muž drobné postavy s obleky ze čtyřicátých let ze second handu a plastovým pouzdrem na pero zavěšeným na kapse košile nejenže hovořil plynně kečujsky, jako vzdělanec byl navíc schopen recitovat indiánskou poezii a filozofii. Měl ovšem také vrozenou nechuť k antropologům, které považoval za moderní dobyvatele přicházející plundrovat duchovní štědrost jeho lidu. Zpočátku jsem neměl tušení, co ho přimělo se mnou pracovat. Odmítal si za své překladatelské služby vzít peníze, přijímal pouze nocleh a stravu na cestách. Až po letech jsem to pochopil. To já jsem se měl stát jeho tlumočníkem. Chápal mne jako most, přes který se šamanské učení dostane do západního světa.

Až do oné příhody s misionářkou jsem nevěděl, že Don Antonio vedl dvojí život, pro obyvatele města byl univerzitním profesorem, pro Indiány šamanským léčitelem. Oháněl se chřestítkem a pírkem zrovna tak obratně jako psacím perem. Uznávaný vzdělanec, obávaný i milovaný šaman byl právě takovým léčitelem, jakého jsem hledal, a on našel mne. Antonio osiřel v raném věku a byl vychováván jeptiškami. Vyrůstal jako uklízeč kostelů v Cuzcu a po nocích se učil číst a psát. Na zimu, což je v Andách suché období, odcházel do horské Q‘ero vesnice Paucartambo, kde pokračoval ve studiích léčitelské cesty.

Je mnoho způsobů, jak šamani a šamanky bývají povoláni na cestu. Nejpřímější a smrtící je úder bleskem. Do Antonia udeřil blesk, když mu bylo dvanáct let. Přišel o část pravého ušního lalůčku a zůstala mu jizva, která se táhne od pravého ramene až k levé kyčli. Po tomto incidentu téměř dva roky nemluvil a jeptišky postupně pojaly přesvědčení, že je slaboduchý. Přesto do svých patnácti let přečetl všechny západní klasiky a naučil se plynně španělsky a latinsky. Blesk jakoby mu nanovo propojil spojení v mozku a probudil latentní schopnosti, díky kterým perfektně zapadl jak mezi univerzitně vzdělané míšence v Cuzcu, tak čistokrevné horské Indiány. Jsem přesvědčený, že po úderu blesku zůstal jeho mozek velmi jemně vyladěn asi tak jako když závodní auto může jezdit jedině na vysokooktánový benzín. To také znamená, že nesnesl alkohol, půl láhve piva stačilo na to, aby se opil. Rozvázal se mu jazyk a začal vyprávět příběhy z mládí. Pouze tehdy mi odpovídal na všechny otázky. Jediný problém byl, že když dopil své první pivo, přestal mluvit docela a usnul.

Antonio byl nejneobvyklejší člověk, s jakým jsem se kdy setkal. Po několika letech, kdy jsem ho neviděl, jsem se vrátil do Cuzca se skupinou studentů. Zaslechl, že jsem ve městě a vyrazil za mnou ve tři hodiny ráno ze své vesnice. I ve věku sedmdesáti let ještě stále odmítal jezdit autobusy a měl kočičí sílu a hbitost. Krátce po šesté ráno dorazil k venkovskému ubytování, kde jsme spali. Vstoupil do pokoje bez klepání, aby mě překvapil. Vyhlédl jsem ze sprchy a viděl jsem ho vyskočit do vzduchu jako kočku. Přistál na mém ještě spícím kamarádovi Hansovi, mistrovi čínských bojových umění. Zavřel jsem oči děsem, jak můj starý učitel dopadne. Když jsem je otevřel, oba stáli na posteli, potřásali rukama a smáli se jako staří přátelé.

Antonio byl kurak akuyek sedmé úrovně, nejvyššího stupně, jakého může šaman dosáhnout[4]. Přijal mne jako svého učně a přitom mne považoval za rovnocenného tak, jak to pojímáme na Západě. Byl přesvědčen, že šamanismus už nepatří jen Indiánům, že západní svět potřebuje posvátná učení, aby na ně navázal novou filozofií a ekologií pro jednadvacáté století. Doufal, že mu svou prací dám za pravdu.

DON MANUEL QUISPE

Don Manuel Quispe byl ve svých devadesáti letech nejstarším inckým medicinmanem. Poprvé jsem o něm četl roku 1962 ve speciálu časopisu National Geographic o Peru. Byť mu tehdy bylo jen dvaapadesát let, představili ho jako jednoho z nejstarších Q’ero šamanů, který si jako jediný pamatuje, jak počítat s quipu, kruhem barvených provázků s uzlíky, záznamem numerického systému Incké říše. Když jsem se s ním v roce 1989 setkal, vše, co s quipu v ruce zmohl, bylo vyprávět příběhy. Zapomněl inckou matematiku. V hlavě mu zůstaly jen legendy.

Don Manuel se narodil v Q’ero komunitě jako syn farmáře. V patnácti letech vážně onemocněl. Otec ho přivedl k místním vesnickým léčitelům, ale nikdo mu nedokázal pomoci, dokonce ani doktoři městského zdravotnického ústavu v Cuzcu. Cestou zpět k domovu se otec se svým vyzáblým synem zastavili ve svatyni Huanca, posvátném místě, kde se shromažďují přírodní síly. Svatyni Huanca měli Inkové natolik v úctě, že katoličtí kněží nad ní vystavěli kostel, aby Indiáni konvertovali. Stal se zázrak, Don Manuel začal jíst a nabyl ztracenou sílu. Huanca se nachází na půl cesty na jižní straně hory Pachatusan, jejíž jméno znamená „osa světa“. Duchové hory dali Manuelovi pokyn, aby se vydal na cestu k dalšímu apu, tedy posvátné hoře jménem Ururu, přímo napříč údolím. Mladý Manuel tam strávil několik následujících měsíců v jeskyni jako poustevník, pil vodu, která prosakovala jejími stěnami, a chodil na dlouhé osamocené procházky v horách. Tehdy poprvé začal rozmlouvat s apu. Právě tato hora se stala jeho učitelkou. Byl na pokraji smrti, zakusil pokračování života na druhém břehu a vrátil se. Při svém návratu ke Q’ero dokončil své učednictví a formálně podstoupil přechodové rituály u jednoho z legendárních q’eroských šamanů.

Když jsem se s Donem Manuelem setkal poprvé, neměl už žádné přední zuby. Znal se s Donem Antoniem a souhlasil, že mne bude učit. Jediné, co za to chtěl, byla nová sada zubů. Bylo to soužení větší, než jaké bych si kdy představil. Zubař musel vždy vytrhnout hned několik zbývajících zubů naráz a Don Manuel strávil po každém zákroku dny v bolestech. Dvakrát pod vlivem anestetik téměř zemřel. A mě činil zodpovědným za každé bolestivé vytrhnutí. Nakonec dostal své nové protézy, podíval se na sebe do zrcadla a usmál se. Následující týden mě začal učit všemu, co věděl. Šli jsme k hoře Ausangate, kde mi předal hatun karpay neboli velké zasvěcení. A pak mi řekl, ať skočím do Otorongo Warmi Cocha, laguny samice jaguára.

Nevěřícně jsem na něj pohlédl. „Co že mám udělat?“ zeptal jsem se.

„Jdi a skoč do laguny,“ řekl. „To je za všechnu tu bolest, kterou jsem musel snášet při trhání zubů.“

Byli jsme téměř čtyři tisíce tři sta metrů nad mořem uprostřed zimy a kolem nás lehce sněžilo. Teploměr na mém batohu ukazoval deset stupňů pod nulou. Voda pocházela z modře zbarveného ledovce ve středu laguny. Byl jsem si jist, že při takové teplotě a nadmořské výšce dostanu infarkt.

„Nemůžu za to, že ti doktor nedal dostatečnou dávku anestetik,“ řekl jsem, abych vyjednal nějakou jinou zkoušku.

„Téměř jsem zemřel na úpatí hory, než mi apu vrátili život,“ pousmál se a ukázal své novotou zářící zuby. „Přivedl jsem tě k posvátné hoře. Dávám ti karpay. Uvidíme, zda ti apu dá život.“ Nato mi ozřejmil, že se budu muset na dně laguny dotknout ledovce rty. Přestože ledovec byl asi jen dva metry pod vodou, pochyboval jsem, že dokážu zadržet dech na tak dlouho, abych se dotkl dna.

„Nebuď tam dlouho,“ řekl.

Na tohle už jsem starý, pomyslel jsem si. Něco ve mně však převzalo vedení a přistihl jsem se, jak se svlékám. Horskou bundu, flísové kalhoty, termoprádlo. Mráz mě bodal do kůže. Trčel jsem na balvanu nad ledovou vodou, ruce pevně spjaté na hrudi, husí kůži po celém těle. Myslet na to mi jaksi nepomáhalo. Ponořil jsem se do laguny a mrazivá voda mi vyrazila dech. Zvládl jsem doplavat do středu jezera, ale nedokázal jsem zadržet dech na tak dlouho, abych se ponořil. Pak jsem se jako ve snu pustil dolů a políbil ledovec.

Poté mi Don Manuel objasnil způsoby iniciace andských šamanů. Existuje sedm úrovní neboli velkých iniciačních rituálů. Léčiteli stačí první dva, šamanskému mistru první čtyři. Jen velmi málo lidí dosáhlo všech sedmi úrovní. Don Manuel, Doña Laura a Don Antonio byli poslední šamani, kteří to dokázali.

Na první úrovni přijme učedník léčitelství do svých čtyř nižších čaker sedm archetypů neboli principů organizujících vesmír, které jsou ztělesněny duchem hada, samice jaguára, kolibříka a kondora. Do vyšších čaker jsou studentovi vloženy tři světelné bytosti organizující principy spodního, středního a horního světa. Budoucí léčitel obdrží také ochranu v podobě „pásů síly“, aby nenabíral toxickou energii od svých klientů. Poté podstoupí rituál kawak, jenž otevře jeho oči šamanskému vidění. Přizpůsobil jsem tento rituál jako techniku pro probuzení „druhé pozornosti“, která člověku umožní vnímat světelnou stránku života (viz pátá kapitola).

Druhou úroveň v Andách představuje pampamesayok. Během rituálu šaman přijme řadu generací medicinmanů oddaných správcování Země a všech cítících bytostí. Po tomto iniciačním rituálu léčitel nikdy nepracuje sám. Je podporován společenstvím světelných duchů, jež mu při léčení asistuje. Tyto světelné bytosti přesahují kulturu i čas. Rituál vás spojí s generacemi světelných léčitelů, kteří vás rozpoznají a reagují na vaše zavolání.

„Vůbec nebylo třeba, abys skočil do laguny,“ řekl Don Manuel, když jsem se vsedě třásl a snažil se znovu obléct. „Jen jsem zkoušel tvé odhodlání.“

Tu noc, jakmile Don Manuel usnul, jsem mu ukradl zuby a schoval je. Trvalo mu dva dny, než je našel.

Než Don Manuel zeslábl natolik, že už nemohl cestovat, jsme spolu téměř sedm let učili mé studenty v Severní Americe o cestě kurak akuyeka. Vrcholným okamžikem našich cest byl obřad pro léčení Země, který jsme vykonali na hlavním oltáři největší gotické katedrály na světě, Katedrály sv. Jana Evangelisty v New Yorku. Zúčastnily se jej stovky lidí. Don Manuel se celý večer uculoval. Nikdy by jej nenapadlo, že by mohl vést ceremonii u křesťanského oltáře.

DOÑA LAURA

Doña Laura spolupracovala s Antoniem při léčení. Vyučili se svému umění v horách u týchž učitelů. Don Antonio se odstěhoval do města a Doña Laura odešla ještě dále do hor a žila nad hranicí stálého sněhu blízko incké posvátné hory Ausangate. Byla to ostrá stará čarodějnice, jeden z nejděsivějších lidí, jaké jsem kdy potkal. Viděla přímo do lidí a u plamene svíčky se zdálo, že se její rysy proměňují, nos se stává zahnutým zobákem a její oči očima sokola. Nesouhlasila s tím, že mě Antonio učil vědění, které podle ní patřilo jen Indiánům. Teprve když jsem dovršil přechodové rituály a sám jsem se stal kurak akuyekem, přestala mě nazývat „chlapcem“ a stali jsme se přáteli.

Nikdy jsem si její pohrdavost nebral osobně. Byla krutá k vlastním studentům, a když vyvedli nějaký mimořádně hloupý kousek, bila je holí. Její úsměv, byť sebekratší, měl větší cenu než pochvaly jakéhokoli jiného učitele. Vedla léčitelské společnosti a měla totéž postavení a vysokou hodnost jako Don Antonio. Navíc se uměla převtělovat (shape-shifting). Zatímco většina šamanů mohla cestovat ve snech v podobě ducha orla či jaguára, Laura toho dosahovala za bdělého stavu a jasného denního světla. Uměla splynout s kondorem a létat s jeho tělem podle své vůle, snášet se do roklí nebo letět stovky kilometrů nad zemí a rozjímat o krajině pod sebou. Jednou Lauru na úpatí hory Ausangate popichoval jeden z jejích studentů, malý zavalitý indiánský chlapík jménem Mariano, který měl skvělý smysl pro humor a dar sbírat léčivé rostliny, ale jinak se mu dařilo kazit téměř vše ostatní. „Jak poznám, že jsi v kondořím těle ty a ne pouze moje představa?“ zeptal se. Stál jsem asi čtyři metry opodál v našem táboře s Donem Antoniem. Vzduch zhoustl napětím a Antoniovi přeběhl po tváři slabý úsměv. Všichni jsme byli dost chytří na to, abychom s touto stařenou nediskutovali, a teď jsme pozorně očekávali její odpověď.

„Je nějaký rozdíl mezi realitou a představou?“ odpověděla mírně. Zklamaně jsme se po sobě podívali.

Blížil se soumrak a půl tuctu z nás vyrazilo nasbírat chrastí a masto, suché lamí bobky, které se tak vysoko v horách používají jako palivo. Za půl hodiny jsme se všichni sešli v táboře, až na Mariana. Většina Lauřiných studentů byly ženy, které zbývající dva učně mužského pohlaví nazývaly ženskými jmény, když u toho zrovna nebyli. „Kde je María?“ posmívaly se s lehkostí. „Asi se ztratila,“ uchechtla se jedna.

Viděl jsem, že se Antonio začíná obávat. Nacházeli jsme se na druhé nejvyšší hoře Jižní Ameriky, kde stále vládla zima. Za půl hodiny měla teplota klesnout pod bod mrazu. Pokynul mi a ještě jednomu muži, abychom šli Mariana hledat. Právě jsme vyráželi, když jsme zahlédli, jak se vleče směrem k táboru. Měl zkrvavený obličej a sotva stál na nohou. Pro takové situace jsem byl vybavený lékárničkou, kterou jsem nosil na dně batohu. Můj mentor nerad používal prostředky západní medicíny, v této nadmořské výšce ovšem nerostly žádné léčivky. Byli jsme tak vysoko nad pásmem stromů, že tu po nějakých rostlinách nebylo ani památky. Obklopovala nás pustá krajina, souvislý led přerušovaly jen ostrůvky holých kamenů. Přenesli jsme Mariana do našeho stanu. Zadní stranu bundy měl rozřezanou, na bílé podšívce rudé skvrny od krve. Řez prošel oblečením, roztrhl mu kůži a zanechal na zádech tři hluboké díry podobné stopě po zvířecích drápech. Žádali jsme Mariana, aby nám řekl, co se stalo, ale on jen vrtěl hlavou a tvrdil, že spadl a pořezal si obličej o led. Později v noci jsme zaslechli, jak se omlouvá Doně Lauře. Vypadalo to tak, že se na něj z oblaků snesl obrovský kondor a pokusil se ho odnést. Kondoři jsou známi tím, že dokážou unést i dospělou ovci. Se zvířetem ve spárech vzlétnou do výšky desítek metrů a pustí je na kameny, aby je usmrtili.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Šaman, mudrc, léčitel.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.