Michel Lambert

DAVIDŮV DŮM

With the support of the Federation Wallonia-Brussels.

© Éditions de Rocher, 2003

Translation © Tomáš Kybal, 2018

ISBN 978-80-7511-393-1

ISBN 978-80-7511-394-8 (epub)

ISBN 978-80-7511-395-5 (pdf)

Michel Lambert

DAVIDŮV DŮM

VOLVOX GLOBATOR

…

Onoho jara, kdyby ho dali do frcu, moc by za něj nebylo. Stejně tak se to dalo říct o spoustě dalších životů, zachycených za zvláštních okolností. Třeba o tom Daniellině, kdo by o něj stál, onoho dne, kdy ji Martial náhodou potkal na ulici du Bailly? Mladá žena seděla v prudkém lijáku přímo uprostřed chodníku, se dvěma obrovskými taškami vedle sebe. Nehybná jako socha. A jak už asi dlouho? V nastupujícím večeru ji bylo sotva vidět, ostatně Martial si napřed myslel, že je to nějaká optický klam; popelnice povalená větrem, nebo nějaký chlápek, co uklouzl?

Instinktivně v chůzi zpomalil.

Po chvilce váhání přešel přes ulici, vmísil se do proudu chodců, který byl v tom dešti chaotický, a došel k nešťastnici.

A to už se nad ní sklání a klade jí tu pitomou otázku, jestli jí něco není. Protože vypadá, že ho neslyšela, s pohledem ztraceným v dáli, někam ke kostelu sainte Trinité a až někam za něj, naléhal o něco hlasitěji. Nemůže jí pomoct, někomu o ní dát vědět? Žádná reakce. A tak jí, přes smíšený pocit strachu a znechucení, položil ruku na rameno, stiskl ho přes látku její červené větrovky, několikrát za sebou, pokaždé trochu silněji.

„Takhle tady umřete,“ zašeptal jí do ucha laskavým hlasem, co možná jemným, ale zdálo se, že ona na to zvysoka kašle – jí je to srdečně fuk – kýchání, kašlání, chcípání na místě. I ty jeho pitomé otázky, jeho péče.

Dál trpělivě tiskl mladé ženě rameno, zatímco její odpor slábl, vyloženě zbytečně se jí vyptával, povzbuzoval ji a pak, když mu došly argumenty, zmlkl.

„Víte, všechno přejde,“ nadhodil v posledním pokusu.

Jeden by myslel, že mluví s nějakým přízrakem. V jistém smyslu to přízrak byl. Příšerně bledý. Martial vzdychl. Sundal si čepici, nasadil ji nešťastnici na hlavu a pohladil ji po studené, mokré tváři. Už se chystal odejít, nechat ji tam na chodníku, trápenou kdoví jakým neštěstím, když tu v náhlém popudu popadl její dvě tašky.

Odešel deset, patnáct, dvacet, padesát metrů. Blafoval jako v pokeru. Se Sergem to někdy fungovalo. Jedna šance z pěti, ze šesti.

Hlavně se neotáčet. Tohle Martial dobře znal. Šel dál po ulici, rychlými kroky. Jestli ho chce chytit, ať si popoběhne. Dobrá. Teď, když cupitala vedle něj, maličko zadýchaná, s obličejem osvětleným světly z výkladů, pozoroval, že je větší než on, ale on nijak zvlášť vysoký nebyl. Z profilu krásná holka. A mladá. Nanejvýš tak pětadvacetiletá. Jaké hoře ji tam asi přivedlo?

Následovala ho potichu jako pejsek svého pána, zase s prázdným, bůhvíkde bloudícím pohledem, avšak podařilo se mu ji vytrhnout z toho zatraceného chodníku. To už bylo něco. Teď jen aby té výhody využil a nic neuspěchal. Krok za krokem.

Za rachotu starého železa projela přeplněná tramvaj.

I oni se jako po kolejích ocitli na konci ulice, naproti kostelu sainte Trinité, jehož nažloutlá masa připomínala obrovský hrad z písku. A pořád ani slovo z její strany. Martial položil tašky na chodník a ohromeně zkřížil paže. Obličej měl zmáčený, po krku se mu řinuly čůrky vody a zatékaly mu za límec košile. Náhle se dal do smíchu jako kluk, z té povodně, z toho, jaký jsou podivný pár. K jeho velkému překvapení se rozesmála i ona, nahlas a silně, moc nahlas, až moc nahlas, a pak se rozvzlykala.

Samozřejmě.

Nemohl se uchýlit k ničemu jinému, než ji vzít do náručí, kde se mu podvolila, zmítaná drobnými záchvěvy v sílícím ohlušujícím dešti. Ani pouliční provoz neslábl, odevšad se ozývalo čím dál tím delší a čím dál zuřivější troubení.

„Není to žádná sláva,“ řekla konečně.

Teda ne, nebyla to žádná sláva. Mechanicky přešli přes ulici de l´Amazone a snažili se vyhýbat loužím, ale nemělo to žádný smysl, z obou dvou jen crčelo a byli zmáčení od hlavy k patě, a smysl nemělo ani obejít kostel a vrátit se do výchozího bodu. Martial náhle pocítil v pažích váhu obou tašek a  na ramenou ještě těžší absurditu té situace.

Než aby si hrál na milosrdného Samaritána, proč radši z nějaké hospody nebo krámu nezavolal na pohotovost?

Přemohl se.

„Kdybyste mi aspoň řekla, kam chcete jít.“

„Na nádraží.“

Na nádraží! Ale ona se k nádraží otáčela zády! Ke všem nádražím ve městě. Upozornil ji na to, zemdleně a se špetkou špatné nálady. Pokrčila rameny, ústa jí zkřivil jakýsi úsměšek.

„To on mi řekl: jdi na nádraží!“

„A kdo?“

Stála tam bez odpovědi, bez pohnutí, na pospas starým urážkám i dešti, který nyní bičoval celou čtvrť. Všechno kolem nich se kalilo, roztékalo, ulici smáčely ledové přívaly. Auta jela krokem a chodníky byly vylidněné: nikde živá dušička.

„Krucinál!“ vykřikl Martial.

Už dál nečekal, běžel do první hospody na druhé straně ulice, v běhu mu překážely tašky, které ho bouchaly do nohou.

O pár minut později si před dvěma baňatými sklenkami červeného vína, tou jeho už dost načatou, kladl otázku, jestli za ním vůbec někdy přijde. Kdo ví? Třeba byl mužem seslaným Prozřetelností a tím, že jí odnesl zavazadla, jí ulevil od minulosti. Ale ne. Tamhle už prochází před oknem, dveře se otvírají, očima prohledává sál, svraštila čelo, když ho našla, a hledá si cestu mezi stoly.

Ukázal jí ještě plnou sklenku:

„Vypijte to, to vám srovná myšlenky. A zahřeje to,“ dodal vlídně, když viděl, jak se klepe, celé tělo zmítané drobným třasem a rty skoro fialové. I když ji naléhavým gestem vyzval, aby si sedla, zůstala stát, zády natočená k sálajícímu radiátoru zasazenému pod oknem.

Čas běžel.

Když si konečně sundala větrovku, nemohl se Martial ubránit obdivu ke krásné křivce jejích boků i k bujným přednostem, které dával vytušit slušivý svetřík. Řekl si, že musí být pěkně stavěná, ale že se tím moc nemění, stejně už to bylo celé zmatené.

Na okamžik se jejich pohledy setkaly. Sundala si jeho čepici a vrhla na něj zvláštní úsměv. Možná uhodla jeho myšlenky, možná se mýlila v jejich přesném významu. Popuzeně odvrátil oči, přeběhl jimi po sálu a z plných plic vdechoval pach mokrého psa, do nějž se mísila všechna ubohá mužská potěšení, pivo, cigareta, kafe, ženské úsměvy. Zároveň si pomyslel, že kdyby mu byla nezkřížila cestu, byl by se touhle dobou o dvě ulice dál miloval s jinou.

„Komplikuju vám život,“ řekla.

Rozhodně měla nadání, anebo se jemu nedařilo skrývat své pocity.

„Mohl jste mě tam nechat,“ řekla důrazně a přendavala si čepici z ruky do ruky.

Skutečně. Proč ze všech těch kolemjdoucích se on jediný zastavil? Proč se tady zdržuje teď? Zašklebil se a vyzunkl sklenku do dna.

Odevšad se ozývalo kašlání, výbuchy smíchu, nato bylo slyšet z juke-boxu nějaký jazz. V pravidelných intervalech se do fasády opíral příval deště a větru a rozechvíval okna členěná příčkami. Hnusné předjaří, už měsíc pršelo každý den a dnešek byl ještě hnusnější než všechny ostatní dny.

„Ani neznám vaše jméno,“ slyšel se říkat.

Zamyšleně si hladila pramen bohatých tmavě hnědých vlasů oblýskaný deštěm. Už bylo lépe, i když z lehkých stahů obočí šlo uhodnout, že je dosud provazem svázaná s chodníkem, s hádkou, která ji vyhodila ven.

„Danielle.“

„A on?“

„Toulouse.“

„Jako to město?“

„Ne, jako ten malíř. Je to přezdívka.“

Vyloudila drobný, neurčitý úsměv, v němž byla zároveň hrdost, smutek i veselí. Na tvářích, oživených vínem, vytopeným sálem a zvědavým pohledem, který na ni upíral, se jí objevily dolíčky.

„Já jsem taky umělec,“ poznamenal Martial. „Teda, pokouším se.“

Podle výrazu zájmu, který spatřil v její tváři, pochopil, že už toho řekl příliš, že se ho bude vyptávat na jeho život a pak přejde k tomu svému, ke svým malérům. Zavrtěním hlavou jí naznačil, aby nepřekračovala hranici. Teď, když cítil, že ona je z toho venku, měl už jedinou starost: co nejrychleji se jí zbavit. A jít zapomenout do teplého lůna, které ho čekalo.

Bez varování se zdvihl a sešel telefonovat do podzemí vedle toalet, z nichž se linul pach čpavku.

„Zavolal jsem vám taxíka,“ oznámil, když se vrátil. „Tady máte peníze pro případ, že… Já už musím jít,“ dodal, vzal ji za ruku a dlouze ji stiskl ve své, aby ji povzbudil.

Když mířil ke dveřím, chytila ho, pověsila se mu na rukáv a zatáhla za něj s nečekanou silou.

„Pojďte si sednout. Než přijede… Prosím vás!“

Ale když jí o pár minut později otevřel dvířka, odmítla nastoupit do auta pod záminkou, že neví, kam má jet. Šofér, napřed trpělivý, začal reptat. Musel si myslet, že jde o nějakou manželskou hádku. Nebo o opilce. Hlavně když ve své nedbale na stranu posazené čapce vypadala zvláštně, trochu rošťácky. Že by kurva? Martiala popadl vztek. „Jste jen rozmazlené děcko!“ A sotva jí to řekl, viděl ji zase sedět uprostřed chodníku, v dešti, tak bledou, tak osamělou.

Fatalistickým gestem podal šoférovi bankovku, a brzy zbyly po taxíku jen dva malé červené body pádící za novým ritem.

„Pojďte,“ řekl Martial, když posbíral síly.

Následovala ho beze slova. Řekl si, že by za ním šla kamkoliv, na hotel, do jeho postele, na konec světa, kdyby chtěl. Každopádně by byla šla s kýmkoliv.

Aby vyplnil ticho, vysvětlil jí, že ji vede k jedné přítelkyni. Ta bydlí ve velkém domě a pronajímá v něm některé pokoje studentům akademie, kde on vede ateliér kresby. Tak se seznámili.

„Je to dlouho?“

„Dva, tři měsíce.“

„Jak se jmenuje?“

„Odette.“

„Milujete ji?“

Tak ona chce být zajímavá. Protože je krásná? Protože je blázen?

Martial na ni vrhl pohled, který ji měl umlčet, a ona na něj odpověděla úsměškem plným náznaků.

„Co máte v těch taškách?“ rozčílil se. „Váží to tunu.“

„Prádlo, pár suvenýrů, knížky… Mám jednu nést?“

„Ale ne,“ řekl s úsměškem. „Aspoň jsem v rovnováze.“

Déšť se umoudřil. Poslední kapky se zračily na loužích čeřících se v lehkém větru. Večer potemněl, rozpíjely se v něm světla z výloh, světelné nápisy, kruhy kolem kandelábrů.

Došli na náměstí du Châtelain, lemované osvětlením v oknech. V italské restauraci bylo otevřeno. U Jimmyho taky, pajzl, kam s Odette už jednou či dvakrát ze zvědavosti zašli. Přede dveřmi s neony křiklavých barev probíral příchozí vyhazovač.

„Tady je to,“ řekl Martial a zastavil se před třípatrovým domem.

Zazvonil.

Přišla jim otevřít světlovlasá žena. Klidných, harmonických rysů, kyprého těla stavěného pro lásku, ale dneska, kvůli dešti, kvůli té holce bylo lepší na to nemyslet.

„Pojď dál,“ řekla.

Divila se, že ho vidí v téhle společnosti? Nejspíš ano. Nicméně tak jak čekal, na sobě nedala nic znát, kromě pobavené poznámky o jejich šatech, které bude třeba usušit.

Martial je představil, a víc nevysvětloval.

Nechal je tam stát a vyšel do prvního patra, kde se uchýlil do koupelny. Přes hukot fénu neslyšel, co se dole povídá, ostatně co je mu po tom? Ať Odette tu holku ubytuje a neklade jim žádné další otázky, jemu ani jí, ani teď, ani později; Pokud jde o něj, je vyčerpaný, bez touhy, kromě jediné – uniknout z tohohle večera.

Nalezl je v obýváku osvětleném několika nazdařbůh umístěnými slabými žárovkami. To vytvářelo měkce tlumené intimní prostředí, ve kterém oko bloudilo od stínu k nevtíravému světlu.

„Tak já vás tu nechám,“ oznámil.

Odette se ušklíbla. Už? Nemohla by ho alespoň vyprovodit? „Ne, radši se projdu,“ a šel si pro baloňák, z nějž v předsíni kapalo.

Když se vrátil, přijala to shovívavým úsměvem a navzájem se políbili.

Danielle, jež se s grogem v ruce tiskla k radiátoru, se k nim přidala s odérem vlhka a rumu. Přistoupila k Martialovi, vypadala, že ho chce také políbit, a rozmyslela si to. Ve chvíli, kdy už už otevírala pusu, vyslal jí pánovité gesto prstem. Takový už byl jeho život, kousek cesty spolu a pak sbohem, vysvětlování ani děkování není třeba.

Obě ženy ho vyprovodily na práh.

„Už se to trhá,“ řekl. „Podívejte, je vidět měsíc.“

…

Na druhý den se Martial probudil s chřipkou. Dalo se to čekat, po tom včerejším příšerném večeru. Poslední dobou se věci rozhodně moc nedařily, ale to by mělo přejít, všechno přejde, jak to řekl Danielle. Na okamžik se mu vybavila ta mladá žena sedící na chodníku, se vší tou vodou, co na ni padala z nebe, a pak ta absurdní, hrozná výprava. Martial vzdychl. Aspoň jí pomohl vstát, a teď ať už si nějak poradí.

Tok jeho úvah přerušil telefon. Nebo ho spíš prodloužil. Mezi dvěma zákaznicemi ho volala Odette z lékárny, kde pracovala. Když ho slyšela kašlat, mile mu udělala kázání, co to bylo za bláznovství, že chtěl jít domů pěšky. Kromě toho neučinila žádnou narážku na jeho chráněnku. On sám o žádné zprávy nestál, už to nebyla jeho věc, a nikdy to nebyla věc jeho přítelkyně.

„Á, někdo tu je. Musím zavěsit. Uvidíme se brzy?“

Martial jí to slíbil. Zašel do kuchyně, vzal si dva aspiriny z krabičky uložené v jedné zásuvce a zapil je lipovým čajem. Pak se šel přichystat na cestu do akademie. Z jeho čtvrti Béguinage to byl kus cesty, ale hlas minulosti, hlas jeho sportovního mládí mu velel jít pěšky, chůzí se všechno zašlape, říkal mu, pochyby, soužení, horečka… A tentýž hlas náhle nasládle dodal:

„Ostatně podívej, už neprší. Otevři okno, cítíš to? Dnes je tepleji.“

Když Martial přišel, jeho studenti už pracovali, v kruhu okolo modelky, všichni sklonění nad svým prknem. V ateliéru vládlo soustředěné ticho, které porušil odkašláním, a pak se ta ohromná místnost rozezněla hlukem jeho kroků, jak jí procházel napříč, aby si pověsil baloňák na věšák v temném koutě.

Podle svého zvyku zašel pozdravit modelku; jen aby během výměny několika bezvýznamných slov posoudil její pózu, dráhu bodových reflektorů, velmi často zamířených pánu bohu do oken. Seděla na židli, s pěkně vypjatou hrudí, s nohou přes nohu, blízko elektrického radiátoru. Na podlaze matrace. Na opěradle jiné židle visel župan; poblíž se povaloval pár bot na nízkém podpatku.

„Jak se máš, Josiane?“ zeptal se a cudně se vystříhal pohledu na nahotu mladé ženy.

„Dobrý,“ odpověděla a nepohnula se ani o milimetr. „A co vy, jste nachcípaný?“

Mručivě přitakal.

S prsy hruškovitého tvaru a spíše silnými stehny nebyla Josiane vyslovená kráska, ale měla vznešené držení hlavy a na požádání mohla zaujímat nejrůznější pozice nebo zůstat nekonečně dlouho bez hnutí a nikdy si nestěžovala.

„Musím s vámi mluvit,“ zašeptala mu, když upravoval sklon jednoho boďáku.

„Za chvíli, před kavárnou.“

Martial začal s obchůzkou sálu. S kýcháním a kašláním chodil co možná nenápadně od studenta ke studentovi, se souhlasným pokývnutím nebo s tss-tss doprovázeným gestem naznačujícím, že kresba se rozvíjí špatně, aniž ovšem upřesnil, v čem – coby jediným komentářem. Ať si na to přijdou sami. Občas zvýšil tón a ochraptělým hlasem, který se hned zadrhnul, žádal modelku, aby změnila postoj:

„Póza pohyb, prosím,“ a Josiane pocházela sem a tam svou lehkou chůzí bývalé tanečnice. Póza na matraci, a natáhla se v celé délce, nehybná jak mrtvola.

O přestávce ji roztržitě sledoval očima, jak si navléká župan, obouvá boty a vychází na chodbu na cigaretu, v čemž ji někteří studenti napodobili. Jednou se mu svěřila, že právě v těchhle chvílích, kdy na sobě něco málo měla, se cítila doopravdy nahá, vydaná na pospas pohledům ostatních. Studenti, kteří zůstali v ateliéru, pracovali dál, někteří žádali o názor spolužáky, jiní dosoušeli akvarely miniaturním fénem.

Pak hodina pokračovala.

Chýlila se ke konci, když se Martial zastavil u jednoho mladého, dlouhovlasého muže celého v černém, jménem René. Byl to jeden z Odettiných nájemníků. Už se spolu u ní potkali, na chodbě nebo na schodišti; Martiala pokaždé zarazil jeho pochmurný, hrdý vzhled. Požádal ho, aby vyndal z desek všechny své letošní kresby a rozložil je po zemi v chronologickém pořádku.

Zatímco si je prohlížel, cítil Martial, jak na něm spočívá studentův pohled, sledující s horečnou pozorností jeho reakce.

„Tak co?“ zeptal se Martial. „Co si o tom sám myslíte?“

Zdálo se, že mladík je zaskočený. Zhoupl se z nohy na nohu. Když si ho teď Martial měřil pohledem, jeho oči vypadaly, že se zachvívají, jen tak tak uhnout.

„Myslím, že se motám na místě,“ připustil nakonec se svěšenými rameny.

Martial ještě pár vteřin zamyšleně zkoumal tvář, v níž se svářila nesmělost s nedůvěrou, možná s pýchou. Talentovaný hoch, ale takových už poznal fůry, stejně talentovaných, ba víc. Někteří velmi rychle vynikli, jiní po létech tvrdé roboty, pro jiné to byla katastrofa. Někdy je stačila navždy odradit pouhá lehce pronesená poznámka, ledaže v nich byl neúspěch tak jako tak.

„Každá z vašich prací je zajímavá, ale když je rozložíte vedle sebe, má člověk pocit opakování, někdy samolibosti. Proč, podle vašeho názoru?“

„Nevím.“

„Opravdu?“

Student se pustil do sbírání svých kreseb, ukládal si je do desek a schválně se přitom loudal.

„Nevím,“ opakoval, když to dokončil.

„Přemýšlejte.“

Martial ho ponechal v rozpacích, přešel sálem a vrátil se s baloňákem přes paži. Byl na odchodu, když k němu mladík přikročil.

„Třeba mě kreslení štve,“ pronesl vyzývavým tónem, v němž zaznívala trocha zášti a trocha smutku.

Martial na něj s úsměvem chápavě pohlédl.

„Štve vás to? Buďte v klidu, to se nám stává všem. Umění, to je jako láska. Jak člověk spí pořád se stejnou ženou, nakonec pro něj nemá žádné tajemství ani kouzlo. Vzdá se proto lásky? Milování? Stačí se poohlédnout jinde. Vyčerpal jste všechny možnosti uhlu, tak změňte techniku.“

„Kterou mi doporučujete?“

„Volba je na vás,“ odpověděl Martial věrný své metodě.

Lekce kreslení skončila. Studenti opustili velký sál za radostného lomozu, hlasů a smíchu, zatímco se Josiane za paravánem oblékala. Martial ji vzal do školní kavárničky o dvě patra níž. Než se usadila, zamířil k automatu na kávu a za chvíli byl u ní se dvěma kalíšky po okraj naplněnými horkou kávou. Vyndala z kabelky krabičku gauloisek a jednu si zapálila.

Okamžik se pozorovali přes clonu kouře. Martial si řekl, že toho o ní moc neví. Jen to, že sotva odsud odejde, půjde jako obvykle na plavečák uvolnit si údy ztuhlé nehybnými pózami. A že hodně kouří. Na sportovkyni opravdu moc.

Vypil doušek kávy, prohlásil, že přeslechl objednávku, a zmlkl před zřetelnou lhostejností mladé ženy, jež byla očividně duchem jinde.

„Tak co?“ zeptal se.

Josiane zaváhala. Oznámila mu, že se bude muset obejít bez jejích služeb, a čekala na jeho reakci. Pak se jí obličej rozzářil širokým úsměvem, který odhalil stěsnaný chrup. „Jsem těhotná,“ řekla celá zářící.

Martial čekal všechno, jen ne tohle. Zůstal s pusou dokořán, náhle posmutnělý, rozrušený, pomyslel na svou matku, na všechny matky, které byly také šťastné a důvěřující, plné plánů pro spoustu malých Sergeů, kteří jim zpřevrátí

život.

„Je mi líto,“ řekla v rozpacích.

Vzchopil se, vzal mladou ženu za ruku, přiložil si ji ke rtům a zašeptal:

„Gratuluju.“

Když si to pak srovnal v hlavě, dodal, že pokud jde o něj, nic se nemění. Kde je problém? Její stav zatím není vidět. Je jen na ní, aby se vyhnula příliš obtížným pózám.

Zamáčkla cigaretu v popelníku a ukázala si na břicho.

„Mně to vadí kvůli němu.“

„Chápu. Dáte mi pár týdnů?“

Prošli spolu ulicí Charleroi a klábosili o všem a o ničem, o tom, jak moc je v ulici pasáží, o jejich nejisté rentabilitě, o práci modelky, o její náhradnici. Oba za sebe slíbili, že se poohlédnou, ona mezi kámoškami a on vyvěsí oznámení na nástěnce v akademii, a když se žádná uchazečka neozve, projde své známé.

Martial si znovu a znovu zdvihal límec svého baloňáku. Pořád ještě nepršelo, ale lezavý vítr vás na každé křižovatce zákeřně zaskočil. Na město dopadalo bledé světlo, tu a tam se v trhlině mezi mraky objevila trocha modři.

Když se s ním na rohu avenue Louise rozloučila, díval se za ní, jak se vzdaluje, pak ji pozoroval zdálky a krotil absurdní nápad dohonit ji a omluvit se, radši ji nechal vstoupit do jejího nového života.

…

„Dvě minuty,“ řekl William se zdviženým ukazovákem.

Dvě minuty, deset minut, půl hodiny… U něj to nešlo předvídat. Každé úterý, když pro něj Martial přišel, jednou na oběd, jindy na procházku, našel Williama nejčastěji u telefonu. A během dne, když se mu člověk zkoušel dovolat, byla jeho linka v devíti případech z deseti obsazená.

Když si ho v té věci dobíral, chabě se hájil:

„Měl jsem rozhovor… Tisková mluvčí mě šíleně dlouho zdržovala…“

Anebo se dotčeně urazil:

„Jak to, obsazená? Ale já za celý den ani jednou nevolal a mně taky nikdo nevolal! To je teda dobré!“

Pokud se křečovitě nerozesmál:

„No jo, to víš, takhle já si zvyšuju výdělek. Za to, co mi platěj!“

Z taktnosti šel Martial počkat do kouta vyhrazeného návštěvám, pár čtverečních metrů vybavených pohovkou potaženou červenou látkou, květináčem s fíkusem a stolečkem, na kterém se povalovala poslední čísla časopisu. Když si jedno prolistoval a hledal tam Williamův podpis, zabořil se trochu hlouběji do kanape a nechal bloudit pohled po redakčním sále vylidněném polední přestávkou.

Ti kdo zbyli, se nepřetrhli, jedni bezúčelně ťukali do klávesnice, jiní si urovnávali papíry a další se vybavovali kolem faxu. Sazeč skloněný nad montážním stolem si lupou prohlížel diapozitivy a volal technickou redaktorku, aby jí předložil svou volbu. Místní komik vyprávěl okolostojícím nějaký vtip, zazněla dvě tři kratičká zasmání, a do toho na druhém konci sálu donekonečna vyzváněl telefon, o který se nikdo nestaral.

Z úterka na úterek se Martial důvěrně seznámil s touto atmosférou, s tou zvláštní hudbou, tou směsicí ťukání do klávesnic, vyzvánění a otřelých fint, s pachem štosů novin, tabáku, potu. Stal se z něj starý známý, kterého cestou zdravili pokývnutím nebo mechanickým dobrý den.

Několikrát kýchl a vysmrkal se hlučněji, než se slušelo, v naději, že přitáhne pozornost svého přítele. Ten konečně zareagoval vítězoslavným úšklebkem a ukazováčkem mu pokynul, aby přišel za ním. Pak, s rukou na mikrofonu:

„Berou to! Je to na začátek školního roku.“

Na Williamovo štěstí byla radost pohledět a Martial zdvihl palec na znamení vítězství.

O pár minut později si razili cestu v tlačenici na úzkých chodnících lemovaných zaparkovanými auty. Policista kontroloval potvrzení z parkovacích automatů a strkal za stěrače papírky.

„Trochu pohybu?“ navrhl William zvesela. „To mě uklidní.“

Pod blátivě šedavým nebem zamířili k Bruselskému parku.

William byl velmi vzrušený, chrlil rychlé věty a kráčel dlouhými kroky. Projednou měl Martial potíže s tím, aby mu stačil. Obyčejně udával rychlost on, ale dnes, bez své čepice a legendárního zdraví, se pokoušel jeho spěch spíš brzdit.

„To je tvůj šestý, jestli dobře počítám?“ zeptal se, když vcházeli do parku.

„Sedmý,“ opravil ho William.

Sedmý… Martial si vzpomněl na první věci, co William napsal, příšerně špatné; nepublikovatelné. Nebyl by na něj vsadil ani penny. Jak se může člověk mýlit!  S další prací se William neustále zlepšoval, někdy pracoval tolik, až se dostavovala milost. A který z jeho, Martialových studentů vynikne? Ten uzavřený mladík, kterého právě zahnal do kouta, anebo jiný, jehož talent se projevoval pomaleji? Žádný?

Za mříží na chodníku se dával na útěk kluk na skateboardu poté, co porazil jakousi starou dámu. Ta se zdvihala jen s námahou a s vyděšeným výrazem z toho, co se jí stalo, v jistém smyslu jako William.

„A představ si, oni toho vydají rovnou šest tisíc výtisků!“

Oba přátelé odbočili k centrální aleji. Nebyl tam nikdo, jen busty na podstavcích a dvou objímajících se milenců.

„To je počasí!“ zaklel Martial.

Jako naschvál se znovu spustil déšť. Pomalým tempem, umíněně, bylo cítit, že vydrží až do konce dne.

Kolem přeběhli dva běžci v zářivě modrých teplákových soupravách. William se posměšně vyjádřil o jejich stylu a pohybu rukou.

„My byli jiná třída, ne?“

„To teda jo!“ přisvědčil Martial chraplavým hlasem, s pohledem na chvíli zaujatým hudebním pavilónkem, který bylo vidět mezi stromořadími.

V tichu, které následovalo, si připomněl jejich první setkání před dvaceti lety, na přespolním běhu. Bylo to jedné lednové neděle, sníh začínal tát a oba chytali druhý dech, zpitomělí námahou, a snažili se stůj co stůj držet tempo s jedním soupeřem a pak s jiným, a přitom jim hrozilo, že se každou chvíli smeknou na rozmočenou zem. V polovině běhu se William přidal k Martialovi, který vyběhl rychleji než on, a zeptal se ho: „Jak to jde?“ „Jsem na chcípnutí,“ odpověděl Martial, a William na to: „Já taky.“

Přestali vůbec někdy běžet, chcípat při psaní, při malování?

Zvláštní povolání. Zvláštní život. Jediné, o co doopravdy šlo, bylo vydržet, být stejně urputný jako déšť. Na pár vteřin se začal Martialovi ten déšť líbit, to hnusné roční období, pak se chtěl se svými úvahami svěřit svému druhovi, ale ten, s náhle zachmuřeným obličejem, byl duchem jinde.

„Teda, jestli drží slovo. Dokud není smlouva podepsaná… A i tak, dokud nemám tu knížku v ruce…“

Martial se usmál. S Williamem také věděl, na čem je.

„Ty a úzkosti? To slyším poprvé. Co kdybychom šli na oběd?“

„Máš pravdu. Je to pitomé, nezdá se ti?“

„No jo, je to pitomé.“

„Je to silnější, než já,“ vzdychl William.

„Já vím,“ řekl Martial.

Pospíšili si do hospody, kam chodívali, pár kroků od Parlamentu. Různorodá klientela. Chodili tam ministři, úředníci, herci mezi dvěma zkouškami…

Martial chtěl objednat šampaňské na oslavu přítelova úspěchu, ale ten z pověrčivosti odmítl.

„Už o tom nebudeme mluvit,“ nařídil William.

Přesto se k tomu při obědě vrátil, znovu dával najevo důvěru, náklad šest tisíc, to znamená, že oni tomu věří, a kdo ví? Možná, že když to půjde, vydají to po vyprodání znovu. No, nebudeme snít. Ne, nebudeme radši snít, řekl Martial. To téma mu začínalo připadat nudné, a to, jak si William hrál na hvězdu, ho štvalo, a tak zabrousil do uměleckých kurzů pro začátečníky, které dával vězňům, a pak klábosili o všem možném, rozptýlení tlumeným cinkáním příborů, rozhovory a přicházejícími a odcházejícími hosty, zdravícími cestou různé známé.

Na konci oběda se William zeptal:

„A jak se má Serge?“

Martial pokrčil rameny. Otřel si kapesníkem čelo s nejasnou nadějí, že tím zažene myšlenky rojící se mu za ním, o kterých se mu nechtělo mluvit.

William naléhal:

„Zase začal dělat blbosti?“

Říct mu, že poslední zálibou jeho bratra je pěstování pavouků? Že tráví spoustu času jejich chytáním, a pak, když je uvězní, krmí je hmyzem, pozoruje je, jak si soukají sítě, opravují je, snaží se uniknout z láhve… Jako by mu nestačilo, že má jednoho na stropě!

„Ale ne,“ vzdychl Martial. „Nejspíš mám trochu teplotu, to je všechno. Včera jsem prostydl.“

A vyprávěl své včerejší dobrodružství o mladé ženě na chodníku v dešti, v naprosté lhostejnosti.

William ho pozorně poslouchal.

„Krásná postava do románu,“ řekl.

Martial přisvědčil s ironickým úsměvem. Ten William se tedy nikdy nezmění! Od rána do večera s hlavou v oblacích. Kolikrát už ho slyšel říkat tomu či onomu: „Neměl bys pro mě nějakou figuru?“ Náhle ho spatřil v jiném světle. Cynika, který bere všechno, co se naskytne. A řekl si, jestli si jeho přítel nechce udělat postavu také ze Serge.

Oh! Jak to bylo všechno směšné, Williamovy obavy, zakázka, o kterou právě přišel, Josiane, která odchází, vedle neštěstí, která nikdo nevnímá, leda že má vidění zbystřené zkušeností.

„Co se děje?“

„Nic, myslel jsem na tu holku.“

Ale on, William, na ni už určitě nemyslel. Nešťastnice se v jeho paměti dostala do kouta, zařazená mezi jiné postavy, použije ji možná zítra nebo bůhví kdy, možná nikdy. Zatím byl potřeba v novinách. Není to nic kýženého, rozhlásil, ale co… Odstrčil židli, dodal, že v den, jako je tenhle, je účet na něm… Vstal a zmizel za schodištěm.

„Hejbni kostrou, starouši!“

Martial, ponořený do svých úvah, si nevšiml, že se přítel vrátil a netrpělivě čeká, až také vstane.

Když byli pár kroků ode dveří, otevřely se a vstoupil hřmotný chlap, který jim zatarasil cestu. Mastné vlasy, špekovitý obličej, tváře lemované neoholenými vousy. Smrad, že by člověk utekl. Tabák, alkohol, chodník. V ruce plastový kelímek, kterým před nimi zamával.

William mu gestem naznačil, že nemá času nazbyt, ale v okamžiku, kdy se ten nešťastník vzdaloval k jiným hostům, si to rozmyslel a zadržel ho. Martial ho s překvapením viděl, jak vytahuje z peněženky velkou bankovku.

Venku položil William přátelsky ruku Martialovi na rameno:

„To mi přinese štěstí,“ chvástal se. „Teda doufám. Nevím, ale nějak tomu nevěřím. Před chvílí u telefonu jsem si měl ten rozhovor nahrát,“ uzavřel to a smál se jen napůl.

„Cože, tys to neudělal?“

„Já blbec! Tak co ti vězni? Vyprávěj.“

…

Každý čtvrtek byl Sergeův den.

K šesté odpoledne Martial otevíral těžké, masivní dřevěné dveře ve Van Goghově středisku. Zdálo se mu, že nikdy nezažil těžší vrata, která by se obtížněji otáčela v pantech, a taky se vždycky divil, jak s nimi pravidelní návštěvníci ústavu, někteří na pohled velmi křehcí, zacházejí bez potíží, ba s lehkostí, jako by byli obdařeni nějakou neviditelnou silou.

Ocitl se ve vstupní hale a prošel kolem kanceláře vedoucího lékaře. Naproti seděli na lavici pacienti, jedni sklesle, jiní zachvácení abnormálním neklidem; většinou je znal, alespoň od vidění. Mile je zdravil, ale taky trochu stydlivě a lítostivě, neboť jejich přítomnost v těchto místech často znamenala odchod či novou hospitalizaci, a on se nemohl ubránit pomyšlení, že se mezi nimi třeba jednoho dne ocitne jeho bratr.

Hned nato procházel Martial kolem sálů v přízemí, kde se konaly kurzy malování, informatiky, hudby… Vydal se příkrým točitým schodištěm s dvojitým zábradlím z kovaného železa vedoucím do prvního patra. Zastavil se na podestě, aby si s jistou obavou ověřil, že na seznamu položeném na kovové skříňce opravdu stojí naproti Sergeovu jménu jeho podpis, což potvrzovalo jeho přítomnost v budově.

Pak vystoupal do druhého patra a čekal.

Při čekání chodil sem a tam velkou prázdnou víceúčelovou místností. Za chvíli podle zvuku hlasů z chodby pozná, že skončila hodina jógy, a Serge za ním přijde svým nenápadným krokem. A bude jako obvykle nesvůj i vděčný zároveň.

Týden co týden během čekání doléhaly k Martialovi tytéž ozvěny vášnivého pingpongového utkání ve vedlejším sále, tytéž vůně kávy přicházející z ústavní kafetérie. A tytéž hudební tóny vinoucí se z poschodí do poschodí.

„Á, tys přišel.“

Martial se otočil. Ta věta! Slýchaná každý čtvrtek. Á, tys přišel, s přídechem překvapení, jako by v jakémsi tajném záhybu bratrova mozku byla zapsaná možnost, že jednoho dne se na něj i on vybodne, vzdor své naprosté věrnosti.

„Poslyš, ty to úplně hltáš!“

Martial ukázal prstem na igelitku, kterou držel Serge v ruce. Byly v ní knihy.

Každý týden dvě tři nové. Většinou z edice kapesních vydání. To málo, co se bratrovi dařilo našetřit z chudých dávek, už měsíce vrážel do knížek, ale četl je? Anebo to zase byla jen nějaká sbírka, po tolika jiných? Bude muset připomenout Williamovi, aby mu hned po vydání poslal tu svou, s věnováním, jak má ve zvyku.

„Nehltám, vychutnávám,“ odvětil Serge tónem, který jako by měl Martialovi naznačit, že dobře ví, na co myslí.

Nešikovně se navzájem objali.

„Máš se?“

Rituální otázka. Taková se nemá dávat. Serge se nikdy neměl úplně dobře. Pokaždé to zařídil, aby na obraz vrhl nějaký stín.

„Jsem unavený.“

Co na to říct? Samozřejmě, že je vyčerpávající bojovat s šílenstvím, není nic těžšího.

Martial ho vzal za paži a vyvedl z místnosti, přičemž mu předkládal program na večer: večeře u Italů, pak se jde do kina na film Larse von Triera v Cinematéce. Fajn? Serge přisvědčil. Vždycky přisvědčuje, přikývnutím, které postrádá přesvědčivost. Třeba se mu nechce se mnou být, myslel si pak Martial, třeba cítí, jak mě to otravuje, no tak, ty jeden sobče, trochu se snaž, je to jen pár hodin, dnes večer, on na tebe čeká celý týden.

„Jé!“ praštil se Serge komicky do hlavy a zmizel za dveřmi.

Skoro hned se vrátil s modrou větrovkou, kterou zapomněl v sále na jógu.

Ozvalo se řvaní, které postupně sílilo, jako by někoho vraždili. Jedna z ústavních psycholožek vyšla ze své kanceláře se staženým obočím, zastavila se uprostřed chodby, uši nastražené, snažila se lokalizovat, odkud ty hlasy přicházejí, a identifikovat je. Dlouhými kroky vyrazila ke schodišti.

„Co to zase je?“ bylo slyšet její vzdych. „Lauro, klid!“ zavolala.

Serge pokrčil rameny, jako by říkal: „Tak to tady chodí,“ a Martial udělal shovívavý obličej, jako by odpovídal: „Však jo, už si na to zvykám.“

Oba bratři se na sebe usmáli, na chvíli spiklenci.  Serge měl v obličeji, který Martial dobře znal, i on se tak někdy tvářil, když mu zrcadlo ukazovalo obraz muže, jehož vlastní zoufalství baví.

„Jdem,“ řekl s nuceným veselím.

Když scházeli do prvního patra, uviděli přicházet krásnou, asi třicetiletou ženu, urostlou, s oválnou tváří, nad ní husté černé vlasy svázané do drdolu. Když je spatřila, zastavila se dva schody pod nimi a hlasem, který zněl čirým veselím, řekla Sergeovi:

„Tak co, vybral jste si text?“

Serge rozpaky zrudnul a nervózně si přejel jazykem přes rty.

„Ještě ne,“ doznal.

Hleděl na ni očima, v nichž se mísil obdiv s bázní. Opětovala jeho pohled, ale v tom jejím byla jen náklonnost. „Vemte si nazdařbůh jeden,“ poradila mu. „Anebo nějaký, který vám nic neříká, na hony daleko od vašich starostí. Cvičení bude o to zajímavější.“

Past se za Sergem zaklapla a ten začal breptat:

„Ty léky… nemůžu se s nimi soustředit, něco si zapamatovat.“

Ach, ten žalostný tón poníženého muže. Martial tam mohl stokrát být jen stálým hostem, pokaždé se cítil i on smutný a ponížený.

Mladá žena zaražená nevypadala.

„Takže krátký text. Vrhněte se do vody. Jediné, co riskujete, je, že se namočíte.“

Nato je oba obdařila vřelým úsměvem a šla dál, zatímco oni se tiskli ke stěně, aby ji nechali projít.

Venku poprchávalo. Nakonec už tomu nikdo nevěnoval pozornost. Konečně co hrozilo horšího, než že bude člověk mokrý, jak řekla ta neznámá.

Martial se znepokojením přemítal, jestli ho měla za jednoho z pacientů ústavu, anebo jestli díky jejich podobnosti uhodla, že je se Sergem příbuzný.

Zastyděl se sám před sebou.

Jeho bratr, jenž si právě nasadil kapuci, se podivil, že zůstává prostovlasý, bez čepice.

„Ztracená,“ zamručel Martial. „Mimochodem, kdo to byl?“

„Tys ji nepoznal po hlase?“

Martial odpověděl, že ne. Serge vypadal zklamaně. Až uraženě. Jako by šlo o nějaký osobní útok. Samozřejmě, že někdo jako on nemůže mít známost, znát se s lidmi těšícími se jisté proslulosti. Zamračil se a pak se vrátil k věci.

„Iseult Guisová. Ta herečka.“

Nato s nadšením vysvětloval, že vede ve středisku malou divadelní skupinu. Každý den mluví do rádia. A co kdybyste mi přišli zaklepat na dveře?, reklama na jednu velkou banku, to je ona. Poskytnu vám své teplo, a za málo, reklama na zemní plyn, to je taky ona.

„Už vím,“ zalhal Martial a dodal tónem mužského spojenectví, že má velký šarm. „Nezdá se ti?“

Trapas. Serge se uchýlil do hlasitého hloupého smíchu.

Když se uklidnil, zeptal se ho Martial, jak dlouho už patří k té skupině, a bude někdy na jevišti, a co tréma, nemá trému?

V restauraci nastala chvíle klidu. Serge vzal zavděk všemi chody a hodně se bavil historkami, které mu bratr vyprávěl, zvláště když šlo o Williamovy úzkosti. Tenhle William! Vykřikoval neustále. Pak jeli do Cinematéky taxíkem, jelikož hrozilo, že zmeškají začátek představení, a kvůli pracím v tunelech tam přijeli s dvou nebo tříminutovým zpožděním.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Davidův dům.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.