Sirael

Robert Hombre

Informace

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2018

© Robert Hombre

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-7539-082-0 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-083-7 (mobi verze)

Obsah

Informace

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Tiráž

Jednou se Slunce tak unavilo,
že usnulo hluboce, v náruči zeleného jezera.
Lidi trápila taková temnota.
Ona se slitovala nad nimi a přišla mezi nás.

Anna Adamis; (Gyöngyhajú lány)

Kapitola 1

Když sluha hledá pravdu na dně džbánu

pranic se tím nezalíbí svému pánu.

Pojďte, posaďte se. Budu vám vyprávět legendu z dávných let. Z let, kdy se rodil dnešní svět. Legendu severních lesů. Severních lesů a jezer zahalených v oparu ranních mlh. Legendu o lidech, chladných jak severní vítr. Drsných jak krutá severská zima. Legendu z času mágů, záhadných jako hluboké severské lesy. Nedostupných jak bažiny v kraji jezer.

Hrad, či spíše hradiště Haalberg vyčnívalo nad koruny vysokých dubů na okraji lesa. Vybudovali jej na vrcholku nevysokého, ale prostorného návrší. Vybudovali k ochraně svého lesa, svého domova. Planina luk, která se rozprostírala v oblouku velké řeky, tady končila a začínal hustý neprostupný les.

Od včerejšího večera se prostor za hradbami hemžil množstvím lidí. Uklízeli vše, co nemělo byt vidět, a vystavovali vše, co mělo naopak být viděno. Od včerejšího příjezdu krále se hradiště připravovalo na příjezd vzácného hosta. Královská družina dorazila ze sídelního hradu po úzké klikaté cestě, vedoucí pod korunami stromů. Král již předtím poslal posly, aby ohlásili jeho návštěvu i mimořádnou událost, které bude hradiště svědkem. Teď sám dohlížel na poslední přípravy. Rozhodně se nechtěl předvést před svým hostem, jako špinavý barbar. Hodovní síň byla vyzdobena koberci, kožešinami a praporci z poslední válečné výpravy. Hostem krále měl být samotný císař.

Císař neměl zrovna v oblibě severské kraje. Mnohem více dával přednost teplejšímu a zábavnějšímu jihu. Rád by se zmocnil toho severského království a posunul se tak dál po břehu moře, ovšem nebylo to lehké. Mnoho velkých dobyvatelů již před ním uvízlo v hlubokých lesích a bažinách. Mít krále těchto lesů za spojence se zatím ukazovalo jako ideální řešení. Císař příliš nevěřil svým baronům na severu. Ti seveřané byli příliš nezávislí. Spojenectví s lesním královstvím je drželo na uzdě.

Císař také uměl ocenit pomoc, kterou mu král poskytl při sporech na jihu. Tohle vojsko bylo opravdu silné a drsné. Proto se teď odhodlal k výpravě na sever. Nebyla to příjemná cesta. Tady nebyly pohodlné silnice. Jen lesní stezky a prašné cesty přes planinu. Jediný most široko daleko umožňoval pohodlný přechod přes řeku. Císař rozhodně nemiloval brody.

Král Jan stál na podsebití hlavní věže a pozoroval obzor. Hlídka jej upozornila na blížící se průvod. Zatím viděl jen prach a hejna ptáků, která se divoce rozlétala do okolí. Pozorně sledoval průvod, který se vynořil z prachu. Dlouhý had jezdců a vozů se blížil k hradišti. Dva mágové se zjevili za králem a spolu s ním pozorovali příchozí. Starý mág měl kdysi jméno Theodorik, ale již dlouho mu nikdo neřekl jinak než stařec. Mladší pak měl jméno Paterius. Nebylo to dávno, co přišel ze severu, aby se poklonil velkému mistru a stal se jeho učedníkem.

Král nebyl zaskočen jejich příchodem. Objevili se náhle, ale to bylo u nich zvykem. Spíše se mu ulevilo. Chtěl je mít tady. Vzkázal pro ně, ale jejich poslušenstvím si nikdy nebyl plně jist. Stařec dost ignoroval vnější svět a objevil se jen tehdy, kdy to bylo pro něj vhodné. Jeho mladší společník, jej většinou doprovázel. Jen občas se znenadání objevil na některém hradišti či hradu, snad pro své pobavení. Bavil svými kousky děti i panstvo, aby pak znovu zmizel. Bez přivítání, bez rozloučení.

Císařský průvod dorazil k hradišti. Král spěchal k jeho uvítání. Oba mágové na věži osaměli. Stáli nepohnutě na ochozu a pečlivě si prohlíželi příchozí. Na čele průvodu jela čelní hlídka. Dvacet jezdců v plné zbroji. Jejich tělo krylo kroužkové brnění. Na hlavách měli helmice s čelními štítky, které kryly nos. Přes brnění měli přehozené bílé pláště s císařským znakem na prsou. U sedla pak zavěšené štíty a v rukou dlouhá kopí. Spořádaně jeli za praporečníkem s císařským praporem.

Za touto hlídkou jel císař v doprovodu svých nejbližších knížat. Ještě za obzorem opustil císař pohodlnější vůz a přesedl na koně. Převlékl se také z hrubého cestovního oděvu do mnohem honosnějšího slavnostního úboru. Na sobě měl teď modrou halenu se zlatým lemem a císařským orlem na prsou. Vysoké kožené jezdecké boty a přes ramena přehozený červený plášť, sepnutý zlatou sponou. Na hlavu vložil čepici lemovanou sobolí kožešinou. Byl to dar od krále Jana. Císař chtěl ukázat, že si váží darů svého spojence.

Císaře doprovázeli vybraní hodnostáři. Rád měl po boku své nejvěrnější. Jen biskupa nechal doma. Nechtěl dráždit své ještě pohanské hostitele.

Také císařská družina se převlékla do slavnostních úborů. Na doprovodných vozech se ocitly zaprášené cestovní šaty. Deset vybraných šlechticů.

Kníže Olbert i jeho bratr Valant byli císaři nejbližší. Mladý hrabě Karel zas nepostradatelný. Jeho znalost jazyků severních národů se při jednání náramně hodila.

Císařský nejvyšší lovčí Ulrich z Aachu a také šest hrabat ze severních hrabství. V slavnostních úborech tvořili pozadí císařské velkoleposti. Postavou mezi nimi vynikal Henrich z Leobu. Při jeho postavě obra mu nikdo neřekl jinak než Drobeček. Petr z Main, Petr z Ceinu, Robert z Ajnou, Marcel z Montmeer a Sebastian z Obensee.

Za císařskou družinou jely čtyři vozy. Vezly zásoby na cestu. Náhradní oblečení, jídlo, stany k přenocování i těžkou zbroj. Vedle vozů kráčeli sloužící císaře i ostatních šlechticů. Celý průvod uzavíral hlavní vojenský oddíl. Stovka mužů císařovy osobní stráže v plné zbroji. Průvod se pomalu blížil k hradišti.

Po svém zvyku si císař prohlížel sílu opevnění. Nebylo to bůhvíco. Hliněný vysoký val, dvojitá palisáda kůlů, dřevěná brána. Ve středu hradiště byla vnitřní hradba. Oddělovala knížecí část od části služebné. Pravda, kůly byly mohutné dubové. Z tvrdého dubového dřeva byla i brána. Ve srubech uvnitř hradu ovšem mohlo být i pár tisíc vojáků. Byly tu jistě i sýpky a skladiště. Voda ve studni sotva kdy vyschne. V centru hradiště za vnitřní hradbou stála vysoká kamenná věž. Po jejich bocích byly dvě dlouhé budovy, kryté doškovou střechou. Nalevo byla obytná budova a v té napravo sněmovní síň.

Praporečník projel obě brány a zastavil se uprostřed nádvoří. Před věží stála uvítací delegace. Přední voj se rozestoupil a císař projel špalírem až ke svému hostiteli. Sestoupil z koně a vykročil vstříc přivítání. Oba panovníci si padli v obvyklé oběti. Pak ustoupili a král pokynul mládenci a dívce s uvítacími dary. Mládenec držel v ruce sůl a dívka bochník chleba. Císař si ulomil kus chleba a posypal si jej solí. Pak se uklonil dívce a poklepal po rameni chlapci. Král Jan mu představil svoji rodinu. Svou ženu i syna, také svého švagra, hraběte Waltara, královnina bratra. Králova bratra Michala již zná, byl mu představen již na válečné výpravě. Císař omluvil svou ženu. Také on čeká na svého potomka a naděje se může naplnit každým dnem. V doprovodu krále a královny zamířil do své komnaty.

Nádvoří po odchodu panovníků ožilo. Družiny obou panovníků se srdečně vítaly. Spolubojovníci z nedávných bitev žertovali o tom, jak dobré bydlo změnilo jejich postavy. Poukazovali si navzájem na svá břicha a ochablé svaly. Se smíchem vzpomínali na událostí velké výpravy na jih.

Uprostřed hloučku vynikaly postavy tří obrů. Dvojčata Tangarové si v ničem nezadaly s Drobečkem. Hrabata Welhem z Maar, Lekko z Kolinghy, Torgar z Löbe, Halfart z Norde, Jordik z Celtru, Legarderis z Toika a Helebert z Fjorden tvořili družinu krále. Moren z Kalingy, správce místní pevnosti uvedl své hosty do sněmovní místnosti. Císařské vojsko opustilo nádvoří a ubytovalo se ve srubech k tomu vyhrazených na rozsáhlé ploše mezi hradbami.

Mágové na věži sledovali přivítaní vzácných hostů. Mladý mág si všiml muže v černém plášti s kapucí. Muž kráčel vedle vozu a skrýval svou tvář. Na nádvoří se ukryl mezi sloužící. Mág se podíval na svého mistra. Jeho tvář však zůstávala kamenná. Mágové na ochozu věže pozorovali, jak se skupinky pomalu rozchází. Pak i oba mágové na věži také sestoupili dolů.

Velká hodovní síň se naplnila družinami obou panovníků. Ve velkém sále sedí na vyvýšených místech oba panovníci. V těžkých dřevěných trůnech, pokrytých kožešinou. Po stranách sálu pak jejich družiny. Po pravé domácí, proti nim hosté. Dlouhé stoly z hrubých dunových prken a za nimi lavice, vystlané kožešinami. Hosté si dobírají hrubé a drsné obydlí svých hostů. Už chápou jejich odolnost a odvahu v boji. Kdo zvládne tohle pohodlí, musí být hodně tvrdý muž. Ovšem kožešiny, na kterých se hosté usadili, by v jejich domovech byly ceněné a vyvažované zlatem.

Sloužící roznesli na stoly mísy plné pokladů této země. Ptáte se na jídelní menu? Přesný seznam se nám nezachoval, ovšem můžeme si jej představit. Pečená selata divočáka, zajíci, srnci a jeleni. Pečeně, paštiky, nadívané husy nebo kachny. To vše doplněné bochníky chleba. Ve vzácných pohárech vzácné víno. Obojí kořist z poslední výpravy na jih. Pro místní jejich oblíbené pivo v těžkých korbelech. Sloužící přinesli i mísy vody s ručníky k omývání rukou a postavili je za lavice.

Hladová těla jsou již nasycena. Zapálené louče ozařují sál a zahánějí večerní šero. Hudebníci se snaží přehlušit hluk hovorů. Taneční skupiny střídají skupiny potulných kejklířů. Ohně šlehají z úst, žongléři udrží ve vzduchu neuvěřitelné věci. Na vysokých tyčích se předvádějí gymnasté. Jiní pak metají své salta v neuvěřitelných výškách.

S přibývající dobou a vínem se královna uklání svým hostům a spolu se svou družinou se loučí. Omlouvá se císaři, který se jí marně snaží přemlouvat. Královna se svým synem opouští sál. Pánská společnost pokračuje dál ve večerní pitce. Síň osvětlují již jen planoucí svíce a pár pochodní. Žerty obou stran se přiostřují. Hosté chválí krásu místních žen. Domácí rytíři pak se smíchem vyhrožují a ukazují, jak budou své krásky chránit. Mohutný hrabě Henrich se předvádí v celé své síle a kráse. Vstoupil doprostřed sálu a všichni si mohou prohlédnout tohoto obra. Z královské strany se zvedá o nic menší vyzyvatel. Oba dva chvíli stojí proti sobě, ale pak je zastaví pokyny obou panovníků. Nechtějí riskovat osobní souboje. Nechtějí kazit nebo vyhrotit náladu v sále.

Císař dává pokyn svému osobnímu mágu, aby předvedl své umění. Před nedávnem se objevil z hlubokého severu. Vystoupil z obchodní lodě a hned předvedl své umění. Kráčel přístavním molem a sborem se k němu přidávaly přístavní kočky a psi se stavěli do špalíru. Na ramenou mu seděli racci. Uprostřed náměstí před radnicí pak začal s dalším vystoupením.

Také teď vstoupil doprostřed sálu a louče potemněly. V krbu se složily dřevěné špalky, aby vzápětí vzplály plamenem. Pohár, který držel v rukou, rozdrtil, až zmizel a mág měl jen prázdné ruce. Teď se točil dokola, aniž by se hnul. Jeho oči sledovaly pozorně všechny kolem. Pak se sklonil a zvedl ze země upadlou lžíci. V jeho rukou se proměnila v divokou kachnu, kterou vzápětí předložil pečenou svému císaři. S úklonem pak ustoupil.

Císař se obrátil ke králi.

„Snad i tví mágové se nám něčím pochlubí?“

„Nestojím o kouzelné husy. Mám jich dost ve svých lesích.“ Smál se král.

„Mí mágové ovládají temnější síly.“

„Možná, že v lesích jsou i krásné divoženky. Možná by nám sem mohly nějakou přivolat.“

Souhlasné mručení se neslo sálem. Mladší z mágů sledoval svého učitele. Ten nehnul brvou a vypadal, jako by spal. Tenhle hovor byl zatím pod jeho úroveň.

„Krásné ženy nejsou to, co by vzbudilo našeho starce. Za století přivykl spíš ropuchám a štírům ve svých lektvarech.“

„Měli bychom starci ukázat, jak taková vůbec dívka vypadá.“ Ozval se králův bratr.

„Jakou bys chtěl? Malou nebo velkou? Černou nebo blondýnu? Vše si můžeš objednat u našeho mistra.“ Odpověděl král.

Mladší z mágů sebou trhnul. Dobře viděl, jak jeho mistr zpozorněl. Oči měl ještě zavřené, ale jeho uši slyšely vše. Mág se obával, toho co přijde.

„Váš mistr už dávno zapomněl své čáry. Klepou se mu ruce a sotva si vzpomene některé ze zaklínadel.“ Slova cizího mága byla sebejistá. Sebejistá až příliš.

Mladší mág uviděl otevřené oči svého mistra. Jejich barva se změnila v zelenou barvu žluči. Jeho tvář měla bravu popele. Kolem vlasů plála stříbrná zář. Vztyčil se ze své židle. Obrátil se ke svému soku a jeho hlas zněl sálem s mnoho násobnou ozvěnou.

„Hračky a kejkle nejsou mým oborem. Já, jsem pánem života i smrti. Mohu stvořit živou bytost. Krásnější než si dovede kdo z vás představit.“ Stařec se odmlčel a nechal doznít svá slova.

„Mohu vás proměnit v kámen, ale to by bylo snadné. Chcete svou krásku? Budiž!“ Pokynul a ve světle pochodní se na zdi objevil stín dívky. Na chvíli sestoupil ze stěny a oživl. Krása dívky brala dech. Mág pokynul rukou a obraz zmizel. Pak se jeho zrak soustředil na soupeře.

„Jeho jazyk je jazyk hadí, jazyk zloby. Jeho hlava je prázdná a mysl nedorovnává opici. Nechť se jí tedy stane a jeho jazyk, nechť navždy prozradí, jeho úmysl.“

Stařec jen lusknul prsty a zmizel před očima všech. Rozplynul se v jemnou mlhu. Tvář jeho soka byla teď tváří opice a jeho rozeklaný jazyk, se vysouval z jeho úst. Společnost oněměla.

Veselá nálada se rozplynula. Domácí i hosté odcházeli ze sálu. Císař se také zvedl a poroučel se svému hostiteli. Nepříliš se zajímal o svého nebohého mága. Sluhové jej odvedli z místnosti. Císaři i všem zůstával v mysli jen obraz mladičké dívky.

Mladší z královských mágů se podíval na svého krále. Pokyn hlavou byl pro něj souhlasem. Vyšel z místnosti a vydal se po schodech až na vrchol věže. Tak jako mnohokrát předtím se vrhl z cimbuří do temné hlubiny. Král jen tušil za okny orla, který zakroužil kolem hradu a pak se vydal na dlouhou cestu do hlubokých lesů.

Kapitola 2

Kdo je tu sluha a kdo pán, o to tu teď běží.

Na titulech, penězích to ovšem vůbec nezáleží.

Orel se vznášel na větrných proudech a vysoko v temnotě nad černými lesy se blíží k hradu na vysoké skále. Snesl se na ochoz věže a mág se vztyčil v plné své výšce. Byl docela rád, že našel cestu. V temné noci by měl raději zvolit sovu, ale ta tak daleko nedoletí. Ještě že tohle dobou jsou zde na severu noci ještě světlé. Měsíční záře se odráží od hladin nespočetných jezer. Mág si protáhl své tělo a vstoupil do nízkých dveří. Sestoupil z ochozu dolů po schodech v hradní věži a vešel do osvětleného sálu. Na jeho konci stál nad velkou knihou starý mág.

Místnost byla osvětlena jedinou svíci. Světlo jejího plamene se mihotalo v průvanu a téměř zhaslo, když Paterius vstoupil do místnosti. Nebylo zde mnoho věcí. Krb, ve kterém nehořel oheň. Police naplněné několika knihami a spoustou svitků. Pod jediným oknem byl dřevěný podstavec a na něm velká kniha. Nad rozevřenou knihou se skláněl starý mág.

„Poslal tě škemrat?“ Zeptal se, aniž se nechal rušit ve čtení nebo spíše v hledání v knize.

Mladší z mágů se starci uklonil. Chvíli jej pozoroval, než se rozhodl promluvit.

„Náš král má starost. Poslal mne, abych se zeptal, co může udělat pro tvé usmíření.“

„Náš král? Já nemám krále. Pro mne jsou zbyteční.“ Stařec zvedl hlavu od knihy. Našel, co hledal.

„Jejich mocenské hrátky jsou příliš malicherné pro mne. Pro toho, kdo bojuje se smrtí už víc jak sto let.“ Stařec pokýval hlavou.

„Krása žen? Krása je zrádná. Ženy jsou zrádné. Ovládají tvou mysl víc než nejlepší kouzla.“ Stařec se díval do prázdna. Do prázdného místa, kde dříve visel obraz. Mladší jej nechal. Věděl, že na něj nemůže spěchat. I on již viděl mnohé na tomto světě.

„Chtějí mít svou krásku? Budou ji mít!“

Mladší s údivem hleděl na svého učitele. O této straně magie se stařec nikdy nezmiňoval.

„Až bude měsíc v úplňku, v třináctém úplňku tohoto roku, vrátím se na hrad. Chtěli vidět mou opravdovou moc? Uvidí ji. Můžeš jim to vyřídit.“

Paterius se uklonil a opustil komnatu. Stařec na chvíli zvedl zrak od knihy a díval se za odcházejícím. Jako by se na chvíli nad něčím zamyslel, ale pak se vrátil ke svému čtení. Paterius zamířil do své komnaty a usadil se do křesla. Rozhodně neměl v úmyslu štvát se zase zpátky. Do třináctého úplňku bylo dost času. Znal svého učitele. Pokračovat dál nemělo smysl. Měl, co potřeboval a tak dal povel k ústupu na lože.

Slunce bylo již hodně vysoko, když se mladý mág probudil na svém loži v malém pokoji. Vstal z lože a vyhlédl ven. Podzim barvil listí do nádherných barev. Mág se vydal hledat svého učitele. Procházel místnosti, ale hrad byl prázdný. Prošel až do místnosti pod věží. Do velké knihovny. Většinu těch knih znal. Četl je. Nebylo ovšem v lidských silách přečíst je všechny. Vystoupil na podstavec a přistoupil ke knize, která ležela na čtecím pultu. Kniha patřila k těm, které stařec pečlivě střežil. Nikdy nedovolil se k ní ani přiblížit. Mág na ni položil ruku a kniha se otevřela na straně, kde ji včera stařec zavřel. Ozdobným písmem tam stálo „Noc Sirael.“ Mág pochopil, co chce stařec udělat. Pozorně četl varování, kterými začínala tato kapitola. Stařec chystal strašlivou pomstu. Pomstu, která se bude rodit pomalu. Samotní nešťastníci budou nástrojem pomsty. Mág zavřel knihu. Vyšel z knihovny a usadil se u krbu v hodovní síni. Jediným mávnutím své ruky si prostřel snídani a pustil se do jídla. Žít bez něj tak jako stařec se ještě nenaučil.

Mág seděl u své snídaně a pozorně se díval do křišťálové koule v podstavci stojícím na staré bedně. V jemném oparu viděl hrad, který včera opustil. Sledoval císařský průvod, který se loučil a vyrážel na zpáteční cestu. Dlouhý had jezdců a vozu se vinul z brány. Král Jan se rozloučil se svým hostem a teď stál na ochozu a sledoval průvod. Jen pomalu mizeli jezdci a vozy na cestě přes údolí pod hradem. Na cestě vinoucí se podél řeky až za jedním zákrutem zmizel mezi stromy poslední jezdec.

Císař opouštěl hrad svého spojence dost znechucen. Přišel o svého nejlepšího mága. Fantastické kousky toho chlapce jej bavily. Ten stařec jej dokonale zesměšnil. Ubohou trosku vezli svázanou vzadu na voze. Klidně by jej tam nechal, ale ani oni o něj neměli zájem. Uprostřed cesty, uprostřed hlubokého lesa jej přikázal vypustit. Není mu k ničemu. Dávno by skoncoval s tímhle malým královstvíčkem a jeho směšným králem, co pořad toužil po míru a bratrství, ale stařec byl v jeho službách a stařec byl mocný. Znovu to dokázal. Pobízel svého mága. Chtěl poznat, kam až sahá starcova moc. Byla veliká. Císař se nemohl zbavit vidiny té dívky, kterou jim stařec na chvíli ukázal. Její kráse se nic nevyrovnalo. Byla bez jediné chyby. Tedy pokud nebereme v potaz to, že nebyla.

Také král opouštěl svůj pohraniční hrad a vracel se zpět do svého sídla. Nerad zde zanechal svého bratra, ale ten si nenechal nic vymluvit. Ve svém mládí toužil ještě po bitvách, turnajích a dobrodružství. Král by raději na tomto pohraničním hnízdě viděl zkušenějšího, klidnějšího válečníka, ale bratr by se cítil uražen. Se znepokojením se Jan loučil s bratrem. Bratr jako by vůbec nevnímal, co se kolem děje. Jeho pohled byl kalný a odpovědi zmatené od včerejšího večera.

Královský průvod dorazil k jezeru. Uprostřed něj na ostrovu byl sídelní hrad země. Dlouhý dřevěný most spojoval ostrov s pevninou. Poloha hradu jej činila téměř nedobytným. Na břehu jezera vyrostla vesnice. Její obyvatelé sloužili na hradě a bránili svého krále. Malý národ, který přijal královo pozvání. Byli to jeho nejspolehlivější lidé. Nepřežili by bez něj. Mohl jim věřit na sto procent.

Stařec se zjevil vedle svého učně. Tiše a neviditelně, tak jako již mnohokrát. Jeho pohled jen zavadil o dění v křišťálové kouli. Pohodlně se usadil v křesle a prohlížel si mladíka proti sobě.

„Osud bratra tě nezajímá?“

Paterius se ohlédl po mistrovi. Poznal to tedy, ale nedal nic znát.

„Měl by ses za ním vydat. Chceš mu přece pomoct? Nebo se mýlím?“

Patrius se otočil proti mistrovi. Chvíli si hleděli z očí do očí. Nebylo třeba slov. Mistr si četl v jeho myšlenkách, jak chtěl. Po chvíli se zvedl a úklonou se rozloučil s mistrem. S blížícím se večerem, přicházel jeho čas.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sirael.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.