nultá hodina

Resident Evil v nakladatelství

FANTOM Print

Konspirace Umbrella

Caliban Cove

Město mrtvých

Podzemí

Nemesis

Kód: Veronica

Nultá hodina

nultá hodina

s. d. perry

FANTOM Print

2018

Copyright © CAPCOM. Licensed for use by

Titan Publishing Group Ltd.

This translation of Zero Hour, first published

in 2013 year, is published by arrangement

with Titan Publishing Group Ltd.

Translation © Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7398-931-6 (ePub)

ISBN 978-80-7398-932-3 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

PROLOG

Vlak se kolébal a kodrcal raccoonskými lesy a na dunění jeho kol odpovídalo dunění hromu na šeřícím se nebi.

Billy Nyberg listoval složkou Hardyové, kufřík si přitom odložil na podlahu k nohám. Měl za sebou perný den a něžné kolébání vlaku působilo konejšivě. Bylo pozdě, po osmé, a Ecliptic Express byl z velké části zaplněný, jak se kolem večeře často stávalo. Byl to vlak společnosti a od jeho renovace – Umbrella si dala velmi záležet na tom, aby působil retro, a to od sedadel ze sametu po křišťálové lustry v jídelním voze – se sebou spousta zaměstnanců brala rodinu nebo přátele, aby zažili jeho atmosféru. Byla tu i řada mimoměstských, pro které vlak byl spojením z Lathamu, Nyberg by se ale vsadil, že i v jejich případě pracuje devět z deseti pro Umbrellu. Bez podpory farmaceutického giganta by Raccoon City nebylo ani flekem na silnici.

Když jeden ze stevardů procházel kolem, všiml si odznaku Umbrelly na Nybergově klopě a kývl na něj. Odznáček z něj dělal pravidelného cestujícího. Nyberg mu kývnutí oplatil. Venku se krátce zablesklo a znovu zaduněl hrom; zdálo se, že se blíží letní bouřka. Dokonce i v chladném pohodlí vlaku se vzduch zdál nabitý, plný napětí z nadcházejícího deště.

A můj kabát je… v kufru? Skvělé. A vůz zaparkoval na opačném konci parkoviště u nádraží. Už v půli cesty bude celý promáčený.

Povzdychl si, obrátil pozornost zpátky ke složce a uvelebil se na sedadle. Záznamy prošel už několikrát, chtěl si ale vštípit do paměti každičký detail. Desetiletá dívka jménem Teresa Hardyová byla součástí klinických testů nového pediatrického léku proti srdečnímu selhání s názvem Valifin. Ukázalo se, že lék skutečně účinkuje – zároveň ale vedl k selhání ledvin a v případě Teresy Hardyové bylo poškození vskutku rozsáhlé. Přežije, po zbytek života však bude patrně odkázaná na dialýzu a rodinný právník žádal tučné odškodné. Celou věc bylo potřeba vyřešit rychle a rodinu Hardyových umlčet dřív, než budou moct předvést svého nemocného, andílku podobného spratka v soudní síni narvané novináři… proto přišel na řadu Nyberg se svým týmem. Nejtěžší bylo nabídnout tak akorát, aby rodina byla spokojená, ale ne zas tolik, aby vzbudili v právníkovi – v jednom z tuctových „nedostaneme zaplaceno, pokud nedostanete zaplaceno vy“ kravaťáků – hamižnost. Nyberg měl talent pro jednání s pijavicemi; vyřeší to, než se Teresa vrátí z první dialýzy. Za to mu Umbrella platila.

Po okně se hlasitě rozstříkl déšť, jako by někdo vychrstl na sklo vodu z kyblíku. Nyberg se překvapeně otočil, aby se podíval, ze střechy se zároveň ozvalo několik tlumených nárazů. Skvělé. Musely padat kroupy nebo něco podobného…

Houstnoucí tmu rozčísl praskající blesk a osvítil nízký, zato strmý kopec v nejhlubší části lesa. Nyberg vzhlédl a spatřil na pozadí stromů na vrcholu kopce vykreslenou vysokou postavu, někoho v dlouhém plášti nebo hávu, jehož tmavá látka vlála ve větru. Postava zvedla dlouhé paže k zuřícímu nebi…

… a poblikávající blesk zhasl a celá podivná, dramatická scéna se opět ponořila do tmy.

„Co to…“ začal Nyberg, zrovna když se po skle rozstříkla další voda – až na to, že to nebyla voda, voda se nelepila ve velkých, tmavých chuchvalcích; voda nebyla hustá a netrhala se, jen aby odhalily tucty lesklých, jehlovitých zubů. Nyberg zamrkal, protože si nebyl jistý, na co se vlastně dívá, když vtom někdo na opačném konci vozu začal ječet, dlouze a stále pronikavěji, jak další tmavé, šnekům podobné stvůry, každá o velikosti mužské pěsti, narážely na sklo. Zvuk krupobití na střeše přešel z ťukání v bouři, jejíž burácení přehlušilo křičícího člověka, křik mnohých.

Nejsou to kroupy, to nejsou kroupy!

Nyberga ovládla žhavá panika a přiměla ho vyskočit na nohy. Podařilo se mu dostat do uličky, poté se sklo za ním roztříštilo, sklo v celém voze se tříštilo, tenký, ostrý zvuk se mísil s řevem plným hrůzy a všechno navíc skoro přehlušovalo přetrvávající hromobití útoku. Když zhasla světla, něco studeného, mokrého a velmi živého mu přistálo na šíji a začalo to žrát.

1

Helikoptéra letěla tmou nad raccoonským lesem.

Rebecca Chambersová seděla vzpřímeně a nutila se tvářit stejně klidně jako muži okolo. Vládla mezi nimi ponurá nálada, stejně temná a zachmuřená jako nebe svištící kolem, žertů a pošťuchování zanechali už při brífinku. Nešlo o cvičení. Pohřešovali se další tři lidé, turisté – v lese tak velkém, jako byl ten okolo Raccoonu, to nebylo nic zvláštního – jenže s ohledem na sérii brutálních vražd, které v posledních týdnech městečko terorizovaly, získal termín „pohřešovaný“ nový význam. Sotva před několika dny objevili devátou oběť, potrhanou a rozlámanou, jako by ji protáhli mlýnkem na maso. Lidi zabíjel, krutě je napadal někdo nebo něco na okraji města a raccoonská policie se zatím nikam neposunula. Nakonec přizvala k vyšetřování místní pobočku S.T.A.R.S.

Rebecca vystrčila bradu a její nervozitu překonala hrdost. Přestože vystudovala biochemii, k týmu Bravo se před méně než měsícem přidala jako polní medik.

Moje první mise. Což znamená, že to nesmím podělat. Zhluboka se nadechla, pomalu vydechla a snažila se zachovat neutrální výraz.

Edward se na ni povzbudivě usmál a Sully se naklonil přes narvanou kabinu a chlácholivě ji poplácal po noze. Takže to s tím netečným výrazem asi moc nezvládla. Ať už byla jakkoli chytrá, jakkoli připravená začít si budovat kariéru, nemohla změnit svůj věk a ani to, že vypadá ještě mladší. V osmnácti byla nejmladší osobou, kterou přijali ke S.T.A.R.S. od jejího založení v roce 1967… a protože byla u raccoonského B-týmu jedinou ženou, všichni se k ní chovali jako k mladší sestře.

Povzdychla si, opětovala Edwardův úsměv a kývla na Sullyho. Nebylo špatné mít několik starších bráchů, pořádných chlapů, kteří na ni dohlíželi – pokud ovšem akceptovali, že se o sebe v případě nouze dokáže postarat.

Aspoň si to myslím, opravila se v duchu. Přece jen to byl její první úkol, a přestože měla dobrou fyzičku, její bojové zkušenosti se omezovaly na video simulace a víkendové mise. Zvláštní taktická a záchranná jednotka chtěla, aby se nakonec přesunula do laboratoře, napřed ale musela povinně strávit nějaký čas v terénu, protože potřebovala získat zkušenosti. Každopádně budou pročesávat les jako tým. Pokud narazí na lidi nebo zvířata, která útočí na obyvatele Raccoonu, bude mít posily.

Kousek na sever od nich se zablesklo, následný hrom však zanikl v hukotu helikoptéry. Rebecca se trochu předklonila a zadívala se do tmy. Celý den bylo jasno, mračna se přihnala až těsně před západem slunce; domů se rozhodně vrátí mokří. Aspoň že déšť bude teplý; asi by mohl být dost…

Bum!

Tak moc se soustředila na blížící se bouřku, že byla na jednu šílenou vteřinu přesvědčena o tom, že to byl hrom, třebaže se helikoptéra prudce naklonila a propadla se, kabinu naplnilo strašlivý a sílící rachot a kvílení a podlaha pod jejíma nohama začala vibrovat. Do nosu ji udeřil žhavý pach spáleného kovu a ozónu.

Blesk?

„Co se stalo?“ zakřičel někdo. Enrico na sedadle kopilota.

„Selhal motor!“ křikl pilot, Kevin Dooley. „Nouzové přistání!“

Rebecca se chytila vzpěry, pevně se držela a pohled upřela na ostatní, aby nemusela sledovat, jak se jim v ústrety řítí stromy. Viděla, jak Sully ponuře, odhodlaně stiskl čelist a Edward zaťal zuby, a všimla si i úzkostného pohledu, který si vyměnili Richard a Forest, když se chytili vzpěr a držadel na otřásající se stěně. Enrico znovu něco zakřičel, přes řev skomírajícího motoru mu ale nerozuměla. Rebecca na okamžik zavřela oči a vzpomněla si na rodiče – pak se let stal příliš divoký na to, aby mohla přemýšlet o čemkoli, a do helikoptéry začaly bušit praskající a lámající se větve tak hlasitě a tak prudce, že mohla jen doufat. Helikoptéra se naklonila a neovladatelně, trhaně se roztočila, až se z toho zvedal žaludek.

O vteřinu později bylo po všem, všechno znehybnělo a rozhostilo se takové ticho, až ji napadlo, že snad ohluchla. Potom uslyšela cvakání kovu, přidušené sípání motoru a dunivý tlukot vlastního srdce a pochopila, že jsou na zemi. Kevin to zvládl bez jediného poskočení.

„Všichni v pořádku?“ Enrico Marini, jejich kapitán, se otočil na sedadle.

Rebecca přidala své roztřesené kývnutí k chóru kladných odpovědí.

„Fajn práce, Keve,“ pochválil Forest a ostatní se opět přidali. Rebecca nemohla než souhlasit.

„Funguje vysílačka?“ zeptal se Enrico pilota, který klepal na ovladače a přehazoval páčky.

„Zdá se, že se všechno elektrické usmažilo,“ odpověděl Kevin. „Určitě za to mohl blesk. Nezasáhl nás přímo, ale uhodil dost blízko. Vyřadilo to i naváděcí signál.“

„Dá se to opravit?“

Enrico předložil otázku všem a zadíval se na Richarda, jejich komunikačního důstojníka. Richard naopak pohlédl na Edwarda, který pokrčil rameny. Edward byl mechanikem týmu Bravo.

„Kouknu na to,“ slíbil Edward, „ale pokud Kev tvrdí, že z vysílače je topinka, pak to tak asi opravdu je.“

Kapitán pomalu kýval hlavou a nevědomky si hladil rukou knír, zatímco zvažoval jejich možnosti. Po několika vteřinách si povzdychl. „Jakmile jsme utržili zásah, nahlásil jsem to, i když nevím, jestli zpráva prošla,“ řekl. „Budou mít ale naše poslední souřadnice. Pokud se brzo neohlásíme, určitě nás budou hledat.“

Myslel tím tým Alfa S.T.A.R.S. Rebecca přitakala spolu s ostatními a nebyla si jistá, jestli má cítit zklamání nebo ne. Její první mise skončila ještě dřív, než začala.

Enrico si znovu přejel palcem a ukazovákem po kníru a uhladil si ho v koutcích úst. „Všichni ven. Podíváme se, kde jsme.“

Vylezli z kabiny, a když se shromáždili venku ve tmě, dolehla na Rebeccu realita jejich situace. Měli štěstí, že přežili.

Zásah bleskem. Cestou na pátrání po šílených vrazích, pomyslela si a už jen nad tou představou užasla. I kdyby tím mise skončila, byla to ta nejvíce vzrušující věc, jaká ji kdy potkala.

Vzduch byl teplý a těžký nadcházejícím deštěm, stíny hluboké. V křoví šustila malá zvířata. Rozsvítily se dvě baterky a jejich kužely prořízly tmu, jak se Enrico a Edward vydali kolem helikoptéry, aby zjistili rozsah škod. Rebecca vylovila z batohu vlastní baterku a ulevilo se jí, že si ji nezapomněla přibalit.

„Jak se držíš?“

Rebecca se otočila a zjistila, že se na ni svrchu zubí Ken „Sully“ Sullivan. Vytáhl zbraň a devítimilimetrovou hlaveň držel obrácenou vzhůru k zataženému nebi v pochmurné připomínce toho, proč tu vlastně jsou.

„Vy chlapi fakt umíte vstoupit na scénu, co?“ prohodila a oplatila mu úsměv.

Vysoký muž se zasmál a jeho zuby vypadaly na pozadí tmavé pleti velmi bílé. „Vlastně se tak předvádíme před všemi novými rekruty. Helikoptér je sice škoda, musíme si ale uchovat pověst.“

Právě se chystala zeptat, co si o nákladech navíc myslí policejní náčelník – byla tu nová, už ale slyšela, že náčelník Irons je notorický skrblík – když se k nim připojil Enrico, vytáhl vlastní zbraň a zvýšil hlas, aby ho všichni slyšeli.

„Dobrá, lidi. Rozestupte se a prozkoumejte okolí. Keve, ty zůstaneš u helikoptéry. Ostatní, držte se blízko, chci tuhle oblast zajistit. Alfa tu může být už za hodinu.“

Nedokončil myšlenku, neřekl, že by to taky mohlo trvat mnohem déle, ale ani nemusel. Aspoň prozatím byli odkázáni sami na sebe.

Rebecca vytáhla z pouzdra devítimilimetrovou pistoli, opatrně zkontrolovala zásobník a komoru, jak ji to učili, a zvedla přitom hlavně vzhůru, aby náhodou někoho neohrozila. Ostatní zamířili do stran, kontrolovali své zbraně a rozsvěcovali baterky. Zhluboka se nadechla, vykročila přímo vpřed a mávala baterkou před sebou. Enrico se ve vzdálenosti jen několik metrů pohyboval souběžně s ní. Objevila se nízká mlha, která se valila podrostem jako přízračná přílivová vlna. Mezi stromy asi dvanáct metrů před sebou viděla mezeru, pěšinu dost širokou na to, aby se dala považovat za úzkou silnici, i když v mlze se to dalo jen těžko rozeznat. Ticho přerušovalo jen dunění hromu, které přicházelo z větší blízkosti, než by čekala; bouřka už byla skoro nad nimi. Ve světle baterky viděla stromy, tmu a zase stromy, mezi kterými se zalesklo něco jako…

„Kapitáne, podívejte!“

Enrico se k ní připojil a během několika vteřin dopadlo na odlesk kovu, který spatřila, dalších pět kuželů světla, které osvětlily úzkou lesní cestu – a převrácený džíp. Jak se k němu tým blížil, zahlédla Rebecca na boku iniciály MP. Military police, vojenská policie. Z roztříštěného čelního skla trčela hromádka šatů. Rebecca se zamračila a udělala krok vpřed, aby se podívala lépe – načež schovala zbraň, sáhla po lékárničce a rychle poklekla vedle nabouraného džípu, třebaže už předem věděla, že nemůže nic udělat. Bylo tu příliš mnoho krve.

Dva muži. Jeden vylétl z vozu a ležel několik metrů daleko. Druhý, světlovlasý muž před ní, byl pořád napůl pohřbený pod džípem. Oba na sobě měli vojenské maskáče. Jejich obličeje a horní části těla byly ošklivě znetvořené. Kůži a svaly měli potrhané, na hrdlech hluboké řezné rány. Nepřipadalo v úvahu, aby to všechno byly pouze následky nehody.

Rebecca se reflexivně natáhla a pokusila se nahmatat tep, přitom si všimla, jak studená mužova kůže je. Vstala, přesunula se ke druhému tělu a prověřila známky života, bylo ale stejně studené jako to první.

„Myslíte, že jsou z Ragithonu?“ zeptal se někdo. Richard.

Rebecca spatřila u napřažené bledé ruky druhé mrtvoly kufřík. Husím krokem se k němu přesunula, a zatímco ho otvírala, Enricovu odpověď poslouchala jen napůl.

„Je to nejbližší základna, ale podívejte se na jejich odznaky. Jsou to mariňáci. Mohli by být z Donnellu,“ odvětil Enrico.

Na hromádce složek ležela psací podložka, k níž byl připevněn oficiálně vypadající dokument. V levém horním rohu byla malá fotka pohledného mladíka s tmavýma očima v civilu – žádná z mrtvol se mu nepodobala. Rebecca podložku vytáhla a tiše si dokument přečetla – načež jí vyschlo v ústech.

„Kapitáne!“ vypravila ze sebe a vstala.

Enrico, který dřepěl vedle džípu, k ní vzhlédl. „Hm? Co se stalo?“

Začala číst nahlas důležité pasáže. „ ‚Soudní příkaz k převozu… vězeň William Coen, bývalý poručík, dvacet šest let. 22. července odsouzen vojenským soudem k trestu smrti. Vězeň bude převezen na základnu Ragithon k popravě.‘ “ Poručík byl usvědčen z vraždy prvního stupně.

Edward si podložku vzal a řekl to, co už se formulovalo i v Rebečině hlavě, hlas mu přitom ztěžkl hněvem. „Chudáci vojáci. Dělali jenom svoji práci a ten parchant je zavraždil a utekl.“

Enrico mu podložku sebral a rychle přelétl dokument pohledem. „Dobrá, všichni. Změna plánu. Můžeme tu mít uprchlého vraha. Rozdělíme se a prohledáme nejbližší okolí, možná se nám podaří poručíka Billyho najít. Buďte obezřetní a za patnáct minut se hlaste zpátky, ať už ho najdete nebo ne.“

Všichni kývli. Rebecca se zhluboka nadechla, a zatímco ostatní začali vyrážet do okolí, pohlédla na hodinky, odhodlaná chovat se stejně profesionálně jako ostatní v týmu. Patnáct minut o samotě, nic velkého. Co by se mohlo stát za patnáct minut? O samotě. V tmavém, tmavém lese.

„Máš u sebe vysílačku?“

Rebecca vyskočila a otočila se po Edwardově hlase. Stál hned za ní. Mechanik ji s úsměvem poplácal po rameni.

„Klid, prcku.“

Rebecca mu úsměv oplatila, i když nesnášela, když jí tak říkali. Edwardovi bylo jenom dvacet šest, proboha. Poplácala vysílačku u opasku.

„Mám.“

Edward kývl a ustoupil. Jeho vzkaz byl jasný a uklidňující. Nebyla doopravdy sama, ne dokud u sebe měla vysílačku. Rozhlédla se kolem a zjistila, že několik členů týmu už zmizelo z dohledu. Kevin, který stále seděl na sedadle pilota, procházel kufřík, který našla. Když vycítil její pohled, zasalutoval jí. Rebecca mu ukázala palce vzhůru, narovnala ramena, vytáhla znovu zbraň a zamířila do noci. Nad hlavou jí zaduněl hrom.

Albert Wesker seděl ve velínu B1 místní čističky. Místnost byla tmavá, osvětlovala ji pouze poblikávající stěna monitorů, celkem šest, na nichž se v pětisekundových intervalech měnily záběry. Přicházely ze všech pater výcvikového střediska, z nadzemních i suterénních podlaží továrny i čističky vody a z tunelu, který je spojoval. Civěl na tiché černobílé obrazovky, aniž by je doopravdy viděl; většinu pozornosti upíral na příchozí hlášení úklidové jednotky. Tříčlenný tým – no, dva muži a pilot – se blížil helikoptérou a po většinu času mlčel; byli to koneckonců profesionálové, kteří se neoddávali chlapáckým řečem ani dětinským vtípkům, takže Wesker slyšel hlavně šum. To bylo v pořádku; šum se hodil k prázdným, zírajícím obličejům na obrazovkách, k rozsápaným tělům zhrouceným v koutech, k infikovaným, kteří se bezcílně šourali prázdnými chodbami. Stejně jako sídlo a laboratoře Arklay o několik kilometrů dál, i soukromé výcvikové středisko White Umbrelly s cvičišti a souvisejícím zařízením zasáhl virus.

„Přílet za třicet minut, konec,“ oznámil pilot a jeho hlas zapraskal šerou místností.

Wesker se předklonil. „Rozumím.“ Opět ticho. Nebylo potřeba mluvit o tom, co se stane, až dorazí k vlaku… a přestože kanál byl kódovaný, bylo lepší omezit se pouze na nezbytnou komunikaci. Umbrella byla postavena na utajení a tento charakteristický rys nejvyšší úrovně managementu farmaceutického giganta stále ctily. Dokonce i v legitimních záležitostech bylo nejlepší říkat co nejméně.

Všechno jde do kytek, pomyslel si Wesker mimoděk s pohledem upřeným na monitory. Spencerovo sídlo a okolní laboratoře padly v půli května. White Umbrella to označila za nehodu a laboratoř uzavřela, dokud se nakažení výzkumníci a personál nestanou „neefektivní“. Chyby se přece jen stávaly. Jenže noční můra ve výcvikovém středisku následovala ani ne o měsíc později… a sotva před několika hodinami zmáčkl strojvedoucí soukromého vlaku Umbrelly, Ecliptic Expressu, poplašné tlačítko biohazardu.

Takže karanténa nefungovala, virus pronikl ven a šířil se. Je to tak prosté… že?

V jídelně výcvikového střediska zůstala hrstka infikovaných vojáků. Jeden z nich chodil pořád dokola kolem dříve hezkého stolu a z ošklivé rány na hlavě mu vytékala nějaká vazká tekutina, zatímco klopýtal dál a nevšímal si svého okolí, bolesti ani ničeho jiného. Wesker klepl do kontrolního panelu pod monitorem, aby systém nepřešel k dalšímu záběru. Usadil se v křesle a sledoval, jak se k smrti odsouzený muž vydal na další kolečko kolem stolu.

„Možná jde o sabotáž,“ řekl tiše. Nemohl si tím být jistý. Bylo to nastraženo tak, aby to vypadalo přirozeně – únik v laboratoři Arklay a nedostatečná karanténa. Po několika týdnech zmizelo pár turistů, které patrně dostal nějaký uprchlý testovací subjekt, a ještě o několik dalších týdnů později se infekce rozšířila v druhém zařízení White Umbrelly. Bylo nanejvýš nepravděpodobné, že by se některému virovému přenašeči podařilo jen tak náhodou zatoulat do další laboratoře v Raccoonu, ale bylo to možné… teď tu však byl ten vlak. Nepůsobilo to jako nehoda, nýbrž… plánovaně.

K čertu, mohl jsem to udělat já sám, kdyby mě to napadlo. Už nějaký čas se snažil najít cestu ven, neboť už ho unavilo pracovat pro lidi, kteří mu očividně nesahali ani po kotníky… a navíc si byl dobře vědom toho, že být na výplatní listině White Umbrelly příliš dlouho není dobré pro zdraví. Teď po něm chtěli, aby odvedl S.T.A.R.S. do sídla a laboratoří Arklay a zjistil, jak dobře si váleční mazlíčci Umbrelly povedou proti ozbrojeným vojákům. Zajímalo je vůbec, jestli při tom zařve? Ne, pokud napřed zálohuje data, tím si byl jistý.

Výzkumníci, doktoři, technici – každý, kdo pracoval pro White Umbrellu víc než deset nebo dvacet let, dřív nebo později zemřel nebo zmizel. George Trevor a jeho rodina, doktor Marcus, Dees, doktor Darius, Alexander Ashford… a to byla jen některá velká jména. Jen Bůh ví, kolik malých lidí skončilo v mělkém hrobě… nebo se z nich staly testovací subjekty A, B a C.

Weskerovi zacukal koutek úst. Jak o tom tak přemýšlel, sám měl docela dobrou představu o tom, kolik jich bylo. Pro White Umbrellu pracoval od konce sedmdesátých let, převážně v oblasti Raccoonu, a viděl doktory spotřebovat pěknou řádku testovacích subjektů, mnohé z nich jim přitom sám opatřil. Bylo už dávno načase vypadnout… a pokud se mu podaří získat data, která hlavouni chtějí, možná by mohl zařídit malou aukci a vyhandlovat si co nejlepší důchod. White Umbrella nebyla jediná skupina se zájmem o výzkum biologických zbraní.

Napřed ale musí uklidit vlak. A tohle místo, pomyslel si s pohledem upřeným na vojáka s ránou na hlavě, který zakopl o nohu židle a těžce se svalil na zem. Výcvikové středisko bylo napojeno na „soukromou“ čističku vod podzemním tunelem; všechno bude muset být vyčištěno.

Uplynulo několik vteřin a voják na obrazovce se vyškrábal zpátky na nohy a pokračoval ve své tupé cestě nikam… a teď mu navíc z horní části pravého ramene trčela vidlička, malý suvenýr, který mu vynesl pád. Voják si toho samozřejmě nevšiml. Hezká malá nemoc. Wesker si byl jist, že stejně to vypadalo i v laboratořích Arklay; několik posledních zoufalých telefonátů z laboratoře v karanténě vymalovalo živý obrázek toho, jak efektivní T-virus doopravdy je. I to bude muset uklidit… ale ne předtím, než tam vezme členy S.T.A.R.S. na menší cvičení.

Bude to zajímavý souboj. Členové S.T.A.R.S. byli dobří – sám je vybral – ještě nikdy se ale nesetkali s něčím takovým, jako byl T-virus. Umírající voják na monitoru byl dokonalý příklad – nakažený rekombinantním virem pokračoval ve své nekonečné pouti jídelnou, pomalu a prakticky bez mozku. Necítil žádnou bolest a zaútočí na každého a na vše, co by mu zkřížilo cestu, protože virus neustále hledal nové hostitele, které by mohl infikovat. Přestože se při prvotním úniku prý přenášel vzduchem, po tak dlouhé době se bude šířit už jen tělními tekutinami. Krví nebo třeba kousnutím… A voják byl koneckonců jenom člověk; T-virus dokázal nakazit nejrůznější živé tkáně a byla tu spousta jiných… zvířat… která by bylo zajímavé vidět v akci, laboratorní zázraky i místní faunu.

Enrico už by měl být s týmem Bravo venku a hledat poslední ztracené turisty, tam, kde se chystali pátrat, však patrně nic nenajdou. Wesker bude muset brzy zorganizovat exkurzi týmů Alfa a Bravo do „opuštěného“ Spencerova sídla. Následně se zbaví všech důkazů, vyrazí na cestu, šťastný a bohatý, a k čertu s White Umbrellou, k čertu s životem dvojitého agenta, ve kterém si zahrával s mizernými životy mužů a žen, kteří mu byli ukradení.

Umírající muž na monitoru opět upadl, zvedl se na nohy a vlekl se dál.

„Jen do toho, chlape,“ povzbudil ho Wesker a prázdnou tmou se rozlehl jeho smích.

V křoví se něco pohnulo. Něco většího než veverka.

Rebecca se otočila po zvuku a zacílila na keř baterkou i pistolí. Světlo zachytilo poslední zbytky pohybu, listí se stále třáslo a paprsek baterky se třásl spolu s nimi. Udělala krok blíž, nasucho polkla a počítala pozpátku od deseti. Ať už to bylo cokoli, bylo to pryč.

Jenom mýval, nic víc. Anebo někomu utekl pes.

Pohlédla na hodinky, protože si byla jistá, že už by měla zamířit zpátky, zjistila ale, že uběhlo teprve něco přes pět minut. Od chvíle, co zamířila pryč od helikoptéry, nikoho neviděla ani neslyšela; vypadalo to, jako by všichni zmizeli z povrchu zemského.

Anebo jsem zmizela já, pomyslela si temně, sklonila trochu zbraň a otočila se, aby zkontrolovala svoji pozici. Od místa přistání vyrazila zhruba na jihozápad; bude tím směrem pokračovat ještě několik minut, pak…

Rebecca překvapeně zamrkala, protože pod paprskem baterky se ve vzdálenosti ani ne deseti metrů zaleskla kovová stěna. Přejela světlem po jejím povrchu, po oknech a dveřích…

„Vlak,“ vydechla a mírně se zamračila. Matně si vzpomínala, že by tady nahoře měly být koleje… Umbrella, farmaceutická společnost, provozovala soukromou linku z Lathamu do Raccoon City, ne? Nebyla si jistá historií – nebyla místní – měla ale dojem, že společnost založili v Raccoonu. Umbrella přesunula své sídlo před časem do Evropy, pořád ale vlastnila prakticky celé město.

Tak co dělá v tuhle noční dobu tady nahoře, uprostřed lesa? Přejížděla baterkou sem a tam po vlaku a zjistila, že má pět patrových vozů. Těsně pod střechou vagónu přímo před ní se skvěl nápis Ecliptic Express. Uvnitř svítilo několik světel, ale tak slabě, že zář sotva pronikala ven okny… z nichž některá byla vytlučená. Zdálo se jí, že za jedním z nerozbitých vidí lidskou siluetu, ale nehýbala se. Možná tam někdo spí.

Anebo je zraněný nebo mrtvý. Možná vlak zastavil proto, že se Billymu Coenovi podařilo dostat na koleje.

Bože, jenom to ne. Mohl by být zrovna teď uvnitř, držet rukojmí. Rozhodně by měla zavolat pro posily. Sáhla po vysílačce, jenže pak se zarazila.

Anebo tu vlak uvízl už před dvěma týdny a ty uvnitř najdeš jenom kolonii svišťů. To by se tým nasmál. Nic by jí nevyčítali, celé týdny by ale musela snášet laskavé pošťuchování, protože zavolala posily k opuštěnému vlaku.

Znovu pohlédla na hodinky a zjistila, že uběhly dvě minuty… a ucítila, jak se jí po nose rozstříkla kapka studené tekutiny. Další ji trefila do paže. Potom se ozvalo melodické šustění stovek, pak tisíců kapek na listí a hlíně, jak se nebe roztrhlo a konečně začala bouřka.

Déšť rozhodl za ni; než se vydá zpátky, rychle se podívá dovnitř, jen aby se ujistila, že všechno je, jak má být. Pokud tu Billy není, aspoň bude moct nahlásit, že vlak je čistý. A pokud tady je…

„Bude si muset poradit se mnou,“ zamumlala, jak se blížila k tichému vlaku, její slova však zanikla v bouřce.

2

Billy seděl na zemi mezi řadami sedadel a snažil se odemknout pouta sponkou na papír, kterou našel na podlaze. Jedno z želízek, to pravé, se otevřelo, když se džíp převrátil, pokud ovšem nechtěl nosit cinkající a dost usvědčující náramek, musel odemknout i to druhé.

Sundej si ho a padej odsud, pomyslel si a vsunul tenký drátek do zámku. Nevzhlédl, nepotřeboval si připomínat, kde je; nemusel. Vzduch byl prosycený pachem krve rozstříkané všude kolem, a přestože v tomto voze nenašel žádná těla, nepochyboval o tom, že ostatní vagony jsou jich plné. Psi, museli to být ti psi… jenže kdo je pustil dovnitř?

Stejný chlap, kterého viděli v lese, musel to být on. Chlap, který jim vstoupil do cesty, takže se džíp vymkl kontrole a oni se vybourali. Jeho vojenský policejní doprovod, Dickson a Elder, zůstal uvězněný pod převráceným vozidlem, ale žil. Lidská překážka na silnici, ať už to byl kdokoli, zmizela.

Byla to dost těžká minuta či dvě, jak tam stál v houstnoucí tmě, vdechoval žhavý, olejovitý zápach benzinu, celé tělo ho bolelo a snažil se rozhodnout: má utéct nebo zavolat pro pomoc? Nechtěl zemřít, nezasloužil si zemřít, pokud si ovšem přílišná důvěřivost a hloupost nezasloužily trest smrti. Nemohl je tu ale nechat, ty dva muže uvězněné pod tunou zkrouceného kovu, zraněné a sotva při vědomí. Rozhodli se vzít to na základnu nezpevněnými lesními cestami, což znamenalo, že může trvat hodně dlouho, než je někdo objeví. Jo, vezli ho na smrt, ale jenom plnili rozkazy; nebylo v tom nic osobního a nezasloužili si zemřít o nic víc než on.

Nakonec se rozhodl udělat obojí, zavolá pro pomoc a potom zdrhne… jenže pak se objevili ti psi. Velcí, mokří, děsivě vypadající netvoři, celkem tři, a on se dal na útěk o život, protože na nich bylo něco fakt, fakt divného; uvědomil si to ještě předtím, než napadly Dicksona, rozpárali mu hrdlo a vyvlekly ho zpod džípu.

Billymu se zdálo, že slyšel cvaknutí, proto náramek vyzkoušel, a syčivě se nadechl přes zuby, když odmítl povolit. Zatracená věc. Měl štěstí, že kancelářskou sponku našel, i když se kolem povalovala spousta věcí – papíry, tašky, kabáty, osobní věci – a skoro vše bylo potřísněné krví. Možná by našel něco užitečnějšího, kdyby se podíval lépe… to by ale znamenalo zůstat ve vlaku, což se mu vůbec nelíbilo. Bylo dost dobře možné, že právě tady psi žili, spolu s tím šíleným sráčem, který skákal před jedoucí auta. Vlezl sem jenom proto, aby se schoval před psy, vzchopil se a pokusil se vymyslet, co dál.

A možná jsem vlezl rovnou do jámy lvové, pomyslel si a zavrtěl hlavou. Z bláta do louže. Ať už se tam venku v lese dělo cokoli, nechtěl s tím mít nic společného. Sundá si náramek, najde si nějakou zbraň, možná sebere z krví pocákaných zavazadel peněženku nebo dvě – nepochyboval o tom, že jejich majitelům už to vadit nebude – a zamíří zpátky do civilizace. A pak do Kanady nebo možná do Mexika. Nikdy dřív nic neukradl, nikdy ho ani nenapadlo opustit zemi, teď ale musel uvažovat jako zločinec, pokud chtěl přežít. Uslyšel hrom, pak něžné pleskání deště do několika nerozbitých oken. Ťukání přešlo v bubnování a krví nasycený vzduch zřídl, jak vytlučeným oknem vál dovnitř vítr. Skvělé. Očividně bude muset jít v bouřce.

„To je jedno,“ zamumlal, pak mrštil kancelářskou sponkou, která mu k ničemu nebyla, o sedadlo před sebou. Jeho situace byla fakt podělaná, pochyboval, že by se mohla podělat ještě víc…

Billy strnul a zatajil dech. Dveře vlaku se otvíraly. Uslyšel kovový zvuk, šumění deště zesílilo, pak opět ztichlo. Někdo nastoupil.

Kurva! Co když je to ten maniak se psy?

Anebo někdo našel džíp?

Udělalo se mu zle a v žaludku se mu usadil těžký kámen. Mohlo se to stát. Možná se někdo ze základny rozhodl dnes v noci taky jet lesní cestou, a když našel vrak vozu, zavolal pro pomoc – a dozvěděl se, že v něm měl jet někdo třetí, odsouzenec na smrt.

Možná už se za ním pustili.

Nehýbal se a snažil sledovat pohyb člověka, který vešel dovnitř z deště. Několik vteřin nic neslyšel – pak se ozvaly tiché kroky, jeden, druhý. Mířily pryč od něj, směrem k lokomotivě.

Billy se předklonil, opatrně si zasunul psí známky za límec, aby necinkaly, a pomalu vyhlédl zpoza sedadla do uličky. Někdo procházel spojovacími dveřmi, byl hubený, malý – dívka nebo možná mladík v neprůstřelné vestě a armádní zelené. Rozeznal několik písmen vzadu na vestě, S a T a A – potom ta osoba zmizela.

S.T.A.R.S. Poslali za ním tým? To nebylo možné, ne tak rychle – džíp se vyboural možná před hodinou a S.T.A.R.S. nebyli napojení na armádu, jen na policii, nikdo by je nevolal. Pravděpodobně to mělo něco společného se psy, které viděl, určitě šlo o nějakou zmutovanou divokou smečku; S.T.A.R.S. se obvykle zabývali divnými věcmi, které místní poldové neuměli zvládnout nebo s nimi nechtěli mít nic společného. Anebo přišli vyšetřit události ve vlaku.

Je úplně jedno, proč jsou tady, ne? Budou mít zbraně, a jestli zjistí, kdo jsi, bude to tvoje poslední chvilka na svobodě. Zmiz odsud. Hned.

Když po lese pobíhají lidožraví psi? Beze zbraně ne, ani náhodou. Ve vlaku musela být nějaká ochranka, někdo s pistolí; jenom ho musel najít. S někým od S.T.A.R.S. uvnitř to bude riskantní – byl to ale koneckonců jenom jeden člověk. Když bude muset…

Billy zavrtěl hlavou. U zvláštních jednotek viděl dost smrti. Když dojde na věc, teď a tady, bude bojovat nebo uteče, už nikdy ale nebude zabíjet. Aspoň nikoho z těch dobrých.

Billy se zvedl do dřepu, ze zápěstí mu stále visela želízka. Napřed prohledá tento vagón, pak zamíří pryč od vetřelce ze S.T.A.R.S. a uvidí, co najde jinde. Neviděl důvod vyvolat konflikt, kterému se mohl vyhnout. Prostě…

Prásk! Prásk! Prásk!

Tři výstřely z vozu vpředu. Odmlka, pak tři, čtyři další… potom už nic.

Ne všechny vagóny byly očividně prázdné. Žaludek se mu stáhl do uzlíku, nedovolil však, aby ho to zpomalilo. Sebral první kufřík, který viděl, a začal se v něm přehrabovat.

V prvním voze vlaku nenašla nic živého – nebylo však pochyb o tom, že se tu stalo něco velmi zlého.

Nehoda? Ne, nedošlo k žádnému strukturálnímu poškození… bylo tu ale tolik krve!

Rebecca za sebou zavřela dveře, houstnoucí závěs deště tak nechala za sebou, a zadívala se na chaos okolo. Vůz býval velmi hezký, samé tmavé dřevo a drahé koberce, starožitné osvětlení a zdobené tapety. Teď se na podlaze povalovaly noviny, kufry, kabáty a otevřené tašky s obsahem rozsypaným všude kolem – vypadalo to, jako by tu došlo k nehodě a krvavé cákance a šmouhy po stěnách a sedadlech by tomu odpovídaly. Jenže kam se poděli pasažéři?

Postoupila dál do vagónu a zamířila zbraní do uličky. Několik světel slabě svítilo, takže sice viděla, stíny ale byly hluboké. Nic se nehýbalo.

Opěradlo sedadla po její levici bylo potřísněné krví. Natáhla se, dotkla se jedné velké skvrny a s grimasou si utřela ruku do kalhot. Byla mokrá.

Svítí se tu, krev je čerstvá. Ať už se stalo cokoli, došlo k tomu nedávno. Že by to udělal poručík Billy? Hledali ho pro vraždu… Pokud s sebou ovšem neměl gang, nebylo to pravděpodobné; zkáza byla příliš velká, příliš extrémní, připomínalo to spíše přírodní katastrofu než situaci s rukojmími.

Nebo vraždy v lese.

V duchu kývla a zhluboka se nadechla. Vrahové museli znovu udeřit. Nalezená těla byla roztrhaná, znetvořená a místa činu patrně vypadala přesně tak jako tento krví pocákaný vůz. Mohla by vysednout a zavolat vysílačkou kapitána a zbytek týmu. Začala se obracet zpátky ke dveřím – a zaváhala.

Mohla bych napřed zajistit vlak.

Směšné. Bylo by šílené zůstávat tu sama, pitomé a nebezpečné. Nikdo od ní nebude očekávat, že prozkoumá místo činu sama – pokud tu vůbec někoho zabili. Klidně mohlo dojít k nějaké přestřelce nebo k něčemu podobnému a vlak byl evakuován.

Ne, to je hloupost. V tom případě by všude kolem byli poldové, záchranáři, helikoptéry, novináři. Ať už se stalo cokoli, jsem tu první… a zajištění místa činu je první prioritou.

Nemohla si pomoct a uvažovala, co řeknou ostatní, až uvidí, jak si vedla. Tak zaprvé jí přestanou říkat „prcku“. Přinejmenším se tak zbaví nálepky zelenáče. Mohla by se aspoň rychle porozhlédnout kolem, nic velkého, a pokud jí situace bude připadat sebeméně nebezpečná, zavolá ihned tým.

Kývla si pro sebe. Správně. To zvládne, žádný problém. Zhluboka se nadechla a vydala se do přední části vozu, opatrně přitom překračovala rozházená zavazadla. Když se dostala ke spojovacím dveřím, obrnila se, a než mohla ztratit odvahu, rychle jimi prošla a otevřela druhé dveře.

Ach, ne.

V předchozím vagóně to bylo zlé, tady ale byli lidé. Tři, čtyři – pět, tolik jich viděla z místa, kde stála. Všichni byli očividně mrtví, obličeje měli rozsápané drápy, těla zbrocená tmavou mokrostí. Několik se jich zhroutilo na sedadlech, jako by byli brutálně zavražděni právě tam, kde seděli. Pach smrti tu byl přímo hmatatelný, smrděl jako měď a výkaly, jako hnijící ovoce za horkého dne.

Dveře za ní se automaticky zavřely a ona sebou trhla. Srdce jí bušilo a byla si matně vědoma toho, že toto přesahuje její schopnosti, že musí zavolat pro pomoc – a pak uslyšela šepot a uvědomila si, že tu není sama.

Zacílila zbraní do prázdné uličky před sebou, protože si nebyla jistá, odkud zvuk vychází, její srdce se však rozběhlo dvojnásobnou rychlostí.

„Identifikujte se!“ zavolala a její hlas zněl pevněji a autoritativněji, než čekala. Šepot neustával, zněl přidušeně a vzdáleně a v jinak tichém voze působil zvláštně tlumeně. Představila si, že tak nějak může znít šílený maniak, který po vražedném řádění sedí a šušká si pro sebe.

Chystala se svoji výzvu zopakovat, když vtom spatřila zdroj šepotu na podlaze v půlce uličky. Vydávalo ho malinké tranzistorové rádio, očividně naladěné na zpravodajskou stanici. Zamířila k němu, přemožená náhlým návalem úlevy; přece jen byla sama.

Zastavila se u rádia a sklonila pistoli. Na sedadle nalevo od ní bylo tělo a ona se po prvotním pohledu na něj dalšímu vyhýbala; muž měl podříznuté hrdlo a oči mu zapadly do hlavy. Jeho šedý obličej a potrhané šaty se leskly vazkými tekutinami, takže vypadal jako zombie ze špatného hororu.

Sehnula se, zvedla rádio a uculila se pro sebe i navzdory strachu, který jí stále koloval žilami. Jejím „maniakem“ byla žena čtoucí zprávy. Příjem byl špatný a malinký přístroj při každé druhé větě šuměl.

Dobrá, no tak se zachovala jako idiot. Každopádně nastal čas zavolat Enricovi. Rebecca se otočila, protože ji napadlo, že venku bude příjem lepší. Pohyb na sedadle u okna byl tak pomalý a nepatrný, že ji napřed napadlo, že je to jen déšť. Potom však uslyšela sténání, hluboké, tlumené a plné mizérie, a pochopila, že se přece jen nejedná o déšť.

Mrtvola se zvedla ze sedadla a mířila k ní. Mužova promáčklá hlava se nakláněla na stranu a vzad, krutě odhalovala rozsápané hrdlo, a sténání znělo hlouběji, toužebněji, jak před sebe muž napřáhl paže a ze zničeného obličeje mu kapaly krev a sliz.

Upustila rádio a s hrůzou klopýtla o krok vzad. Zmýlila se, nebyl mrtvý, očividně však zešílel bolestí. Musela mu pomoct. V lékárničce toho moc nemám, jenom morfium, musím ho donutit lehnout si, ach, Bože, co se tady stalo…

Muž se šoural blíž, natahoval se po ní, oči měl úplně bílé a z roztržených úst mu tekly černé sliny – a navzdory tomu, že věděla, co je její povinností, že mu musí pomoct, ulevit mu od bolesti, reflexivně ustoupila vzad. Povinnost byla jedna věc, instinkty ji však nabádaly, aby utekla, aby odsud zmizela, protože jí chce ublížit.

Obrátila se, protože nevěděla, co dělat – a v uličce za ní stáli další dva lidé, oba měli ochablé obličeje, byli stejně znetvoření jako muž s bílýma očima a pohybovali se jejím směrem, neodbytně a vrávoravě jako stvůry z filmového hororu. Muž vpředu měl na sobě nějakou uniformu, byl to patrně jeden ze stevardů, a vyzáblý obličej připomínající lebku měl úplně šedý. Obličej muže za ním byl částečně stržený, pravá strana úst tak odhalovala příliš mnoho zubů.

Rebecca zavrtěla hlavou a zvedla zbraň. Rozšířila se tu nějaká nemoc, došlo k chemickému úniku nebo k něčemu podobnému. Byli nemocní, museli být – až na to, že moc dobře věděla, že tomu tak není. Tři muži se blížili, zvedali kostnaté šedé prsty a hladově sténali. Možná byli nemocní, zároveň se ji však chystali napadnout. Byla si tím stejně jistá jako svým jménem.

Střílej! Udělej to!

„Stát!“ křikla a otočila se zpátky k muži s bílýma očima. Byl blíž, příliš blízko, pokud ale vnímal, že na něj míří pistolí, nedal to na sobě nijak znát. „Budu střílet!“

„Ááááách,“ zachroptěl netvor, chňapl po ní a vycenil tmavé zuby. A Rebecca vystřelila.

Dva, tři výstřely. Kulky se zavrtaly do odporného masa, první dvě zasáhly hruď, třetí mu udělala díru do hlavy těsně nad pravým okem. Po třetím výstřelu vyrazil netvor bezduché zakvílení, spíše frustrované než bolestivé, a zhroutil se na zem.

Znovu se obrátila a modlila se, aby zvuk výstřelů zbývající dva zastavil, zjistila však, že už jsou skoro u ní, oči měli zakalené a dychtivě sténali. Její první výstřel zasáhl uniformovaného muže do krku, a když zavrávoral vzad, zacílila druhému muži na nohu. Možná ho dokážu jen zranit, srazit ho na zem…

Muž v uniformě znovu vykročil jejím směrem a z hrdla mu bublala krev.

„Bože,“ hlesla tiše a šokovaně, pořád se ale blížili a ona neměla čas divit se tomu, přemýšlet. Zvedla pistoli a vypálila dvě, tři rány, mířila na hlavu. Kolem se rozprskla krev a cucky tkáně. Oba muži se svezli k zemi.

Rozhostilo se ticho, nic se nehýbalo a Rebecca se vytřeštěně rozhlédla po voze, tělo ji přitom brnělo adrenalinem. Byly tu ještě dvě, tři další „mrtvoly“, žádná se ale ani nehnula.

Co se právě stalo? Myslela jsem, že jsou mrtví.

Byli mrtví. Byly to zombie. Ne, nic takového neexistovalo. Rebecca zkontrolovala, že má v komoře náboj, udělala to zcela automaticky, zatímco se snažila pochopit. Nebyly to zombie, ne jako ve filmu. Kdyby ti lidé byli doopravdy mrtví, po zásazích by tak nekrváceli; krev nekolovala, když srdce netlouklo.

Padli ale až po zásazích do hlavy. Pravda. Pořád ale mohlo jít o nemoc, která nějak blokovala receptory bolesti…

Vraždy v lese. Rebecca cítila, jak se jí ještě víc rozevírají oči, když si dala střípky skládačky dohromady. Pokud tu došlo k nějakému chemickému úniku nebo k rozšíření nějaké nákazy, mohlo to ovlivnit lidi v lese a donutit je to napadnout ostatní. Existovala i hlášení o divokých, vzteklých psech – bylo možné, aby ta nemoc nepůsobila jenom na lidi? Některé z obětí byly zčásti sežrané, aspoň na dvou mrtvolách se našly stopy po zubech, a to jak lidských, tak zvířecích.

Uslyšela tichý pohyb a zatajila dech. Tam u dveří, kterými vešla. Vypadalo to, že se jedna ze sedících mrtvol svezla na sedadle níž. Pozorovala ji snad celou věčnost, znovu už se však nepohnula a slyšet bylo jen šumění deště venku. Mrtvola nebo oběť tragických okolností? Nechtěla to zjišťovat.

Rebecca začala couvat pryč a překročila muže s bílýma očima, který byl nyní už doopravdy mrtvý, s tím, že vyzkouší dveře v přední části vagónu. Musela ven z vlaku a oznámit ostatním, co našla. Hlava se jí točila z toho, co bude muset následovat – bude třeba uvědomit město a vyhlásit karanténu, a to hned. Měla by se do toho zapojit i federální vláda, CDC^1, USAMRID^2 nebo možná EPA^3, agentura, která měla právo uzavřít úplně vše, a zjistit, co se tu stalo. Čeká je spousta práce, ona by ale mohla pomoct, skutečně přispět…

1 CDC – Centers for Disease Control and Prevention – Centrum pro prevenci a kontrolu nemocí.

2 USAMRID – U.S. Army Medical Research Institute of Infectious Diseases – Lékařský výzkumný ústav infekčních chorob armády Spojených států.

3 EPA – United States Environmental Protection Agency – Agentura pro ochranu životního prostředí.

Mrtvola v zadní části vozu se znovu pohnula, hlava jí spadla na hruď, a Rebecce se všechny myšlenky na záchranu Raccoonu vykouřily z šokované mysli. Otočila se a dala se na útěk ke spojovacím dveřím. Tolik se bála, že jí z toho bylo zle, a jediné, co chtěla, bylo dostat se ven.

Najít zbraň netrvalo Billymu dlouho. Se standardní pistolí M&P, kterou našel v batohu pod sedadlem, byl naštěstí intimně obeznámen. Stejným modelem byla vyzbrojena i jeho eskorta. Byly u ní i náhradník zásobník a půlka krabičky nábojů Parabellum 9x19mm, stejně jako zippo zapalovač, další šikovná věc, kterou bylo dobré mít s sebou; nikdy nevěděl, kdy by mohl potřebovat rozdělat oheň.

Nabil zbraň, zásobník si strčil za opasek, náboje navíc do předních kapes a litoval, že na sobě nemá namísto civilních šatů maskáče. Modré džíny nebyly zrovna uzpůsobené k tomu, aby v nich člověk něco nosil. Začal pátrat po nějaké bundě, pak se rozhodl nechat to být; i když pršelo, byla teplá noc, a vléct se v mokré džínovině bude dost zlé. Malé kapsy mu budou muset stačit.

Stál u dveří vedoucích zpátky do lesa, v ruce držel zbraň a říkal si, že musí jít – a přesto se nehýbal. Od sedmi výstřelů se ten zelenáč ze S.T.A.R.S. neozval. Uplynulo jen několik minut; pokud byl v maléru, nebylo pozdě zakročit a…

Zešílel jsi? zařval na něj jeho mozek. Běž! Vypadni odsud, idiote!

Samozřejmě měl pravdu. Musel zmizet. Nedokázal ale dostat z hlavy zvuk výstřelů a příliš dlouho byl jedním z těch hodných, než aby se k nim v nouzi obrátil zády. A navíc, pokud ten zelenáč byl mrtvý, získá zbraň navíc.

„Jo, to je ono,“ zamumlal a byl si dobře vědom toho, že se snaží najít nějaké více kriminální pohnutky, které by ospravedlnily jeho rozhodnutí. Nebylo zbytí, musel se jít podívat.

Billy v duchu zasténal, odvrátil se ode dveří, od svobody, a místo toho zamířil do přední části vozu. Prošel prvními dveřmi, ve spojovací chodbičce na okamžik zaváhal, pak se chopil kliky druhých dveří vedoucích do vagónu. Jediný zvuk vydával déšť venku, který postupně přecházel ve skutečnou bouřku. Tak tiše, jak jen mohl, odsunul druhé dveře stranou a vešel.

Jako první ho zasáhl nezaměnitelný pach. Zaťal čelist, rozhlédl se po vagónu a počítal. Tři těla v uličce. Dvě byla před ním vpravo, jedno přímo nalevo od něj, zhroucené na sedadle. Všichni byli mrtví.

Muž na silnici…

Billy se zamračil, když si uvědomil, že mrtvoly okolo vypadají stejně jako ten blbec, který jim vstoupil před džíp a způsobil nehodu. Zahlédl ho jenom krátce, pamatoval si ale, že působil nemocně. Možná to byl jeden z těch lidí – ale ne, byli mrtví už celé dny.

Tak na co ten zelenáč střílel?

Billy přistoupil k nejbližší mrtvole, dřepl si vedle ní, cvičeným okem si prohlédl její rány a dýchal přitom mělce ústy. Ten chlap byl mrtvý už nějakou dobu; chyběla mu část pravé líce, takže to vypadalo, jako by se na Billyho šklebil, a okraje potrhané tkáně byly zčernalé hnilobou. A přesto měl v čele jednu, dvě díry po kulkách a jeho hlavu a horní část těla obklopovala kaluž velmi čerstvé krve jako rudý stín. Billy se dotkl kaluže hranou ruky a jeho zamračení se prohloubilo. Byla teplá. Další mrtvola, stevardova, vypadala skoro stejně, jenom ho jedna z kulek zasáhla do krku. Nebyl žádný Einstein, ale přece jen nebyl úplně neschopný uvažovat logicky. Čerstvá krev mohla znamenat jedině to, že ti lidé pouze vypadali jako mrtví. A fakt, že teď byli plní kulek, naznačoval, že se pokusili osamoceného člena S.T.A.R.S. napadnout.

Což znamená, že bych měl být zatraceně opatrný, pomyslel si, když vstával. Ohlédl se po mrtvole na sedadle za sebou a přimhouřil oči. Pohnula se anebo to byl jen klam světla? Každopádně by odsud měl radši zmizet.

Spěchal uličkou, překračoval mrtvoly a snažil se je sledovat všechny najednou, a přitom proklínal svoji potřebu najít toho zelenáče ze S.T.A.R.S. Kdyby neměl zatracené svědomí, byl by už dávno pryč.

Proklouzl dvěma dveřmi a s připravenou zbraní vstoupil do dalšího vagónu. Nebyl to vůz pro cestující, proto nebyl tak hezky zařízen; od vchodu viděl jenom krátkou chodbu, která se lámala, dvojí zavřené dveře po své pravici a několik oken naproti nim. Zvážil, že by místnosti zkontroloval, protože si dobře uvědomoval, že by to tak bylo nejchytřejší – nebylo moudré obrátit se zády k nezajištěné oblasti – jenže si začínal myslet, že jeho svědomí může jít někam. Nechtěl zajistit celý vlak, jenom se přesvědčit, že ten zelenáč je v pohodě, a pak odsud vypadnout. A jestli se ten zelenáč neobjeví v následujících dvou minutách, mizím odsud tak jako tak. Tohle smrdí.

Ta slova dost dobře nepopisovala hlubokou hrůzu, která se mu usadila v břiše, viděl však i nejsilnější muže ochromené strachem, proto věděl, že je lepší se myšlenkami o netvorech a temnotě radši dál nezabývat. Je lepší se tomu zasmát, brát to jako noční můru a jít dál.

Plížil se tiše podél stěny. Chodba prudce zahýbala a pokračovala dál, kolem otevřených dveří, z nichž se vyvalila hromada papírových krabic a zatarasila průchod. Patrně se jednalo o skladiště. Aspoň tu nebyla žádná těla, ve vzduchu však visel hnilobný zápach. Několik nerozbitých oken odráželo pouze jeho vlastní bledý stín, venku byla jen černota a déšť. S hrůzou si všiml, že část střepů z rozbitého okna leží uvnitř, rozsypaná po tmavé dřevěné podlaze… Což naznačovalo, že se někdo snažil dostat dovnitř, ne ven. Děsivé.

Vypadalo to, že chodba vpředu zahýbá zpátky doleva, hned za dveřmi kanceláře průvodčího. Musel už být v blízkosti lokomotivy…

… a pak před sebou zahlédl druhý bledý stín, odraz ve skle, těsně za rohem chodby. Zůstal stát zcela nehybně a sledoval, jak si postava dřepla zády k chodbě a vůbec nebrala v úvahu možné nebezpečí za sebou. Pokud to byl zelenáč ze S.T.A.R.S., potřeboval lepší výcvik.

Billy udělal posledních několik kroků, zvedl zbraň a přesunul se za dřepící postavu. Věděl, že by se měl vyhnout konfrontaci – ten zelenáč byl očividně v pořádku a on by odsud měl co nejrychleji vypadnout – taky se ale chtěl dozvědět, co se tu děje a toto mohla být jeho jediná šance, jak získat informace.

Člen S.T.A.R.S. se otočil, a když spatřil Billyho, pomalu, velmi pomalu se postavil a otočil se k němu.

Moc jsem se s tím „zelenáčem“ nespletl, pomyslel si, když se zadíval dolů do dokořán otevřených očí puberťačky. Bože, copak dneska verbovali rovnou ze střední? Byla malá, aspoň o patnáct centimetrů menší než on, a pěkná – měla rudohnědé vlasy, štíhlou, atletickou postavu a jemné rysy. Pokud vážila víc než padesát kilo, překvapilo by ho to.

Dřepěla u mrtvého muže, jehož zmasakrované tělo sedělo opřené v rohu u východu z vagónu, a pokud ji překvapilo, že ho vidí, dobře to skryla.

„Billy,“ řekla. Její mladý hlas zněl čistě a melodicky, její slova ho však přiměla zaskřípat zuby. „Poručík Coen.“

Kurva. Takže někdo přece jenom našel džíp.

Zbraň držel zvednutou, mířil jí na pravé oko a předstíral klid. „Takže. Zdá se, že víš, kdo jsem.“

„Byl jste s těmi vojáky tam venku.“

Myslí si, že jsem je zabil já, pomyslel si. Měla to vepsané ve své skřítkovské tváři. Uvědomil si, že patrně netuší, co se tu děje, pokud si nespojila chodící mrtvoly s tím, co se stalo džípu. A on neviděl důvod jí cokoli vysvětlovat. Snažila se hrát si na tvrďačku, on ale viděl, že ji děsí. Mohl by toho využít, aby se odsud dostal.

„Aha, chápu,“ řekl. „Patříš ke S.T.A.R.S… No, bez urážky, kotě, tvoji lidi mě ale nemají zrovna v lásce. Takže se obávám, že náš krátký rozhovor skončil.“

Sklonil zbraň, odvrátil se a zamířil pryč. Jeho krok byl uvolněný a neuspěchaný, jako by mu její přítomnost nedělala žádné starosti. Spoléhal na to, že její očividná nezkušenost a strach jí zabrání zareagovat. Věděl, že riskuje, ale myslel si, že to vyjde.

Zastrčil si zbraň za opasek na bedrech a byl v půlce chodby, když uslyšel, že za ním běží. Kurva, kurva.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nultá hodina.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.