Vojna ruží: Búrka

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.vydavatelstvoplus.sk

www.albatrosmedia.sk

Conn Iggulden

Vojna ruží: Búrka – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Venované Markovi Griffithovi,

jednému z potomkov Jána z Gentu

Preklad vyšiel s podporou Literárneho fondu.

Rodokmene a prehľad postáv

Postavy vystupujúce v knihe

Albert sluha rodiny de Roche vo Francúzsku

Master Allworthy osobný lekár Henricha VI.

Barón David Alton dôstojník vo Francúzsku v službách Williama de la Pole

Margaret z Anjou/kráľovná Margaret dcéra Reného z Anjou, manželka Henricha VI.

Yolande z Anjou sestra Margaret z Anjou

Jean, Louis a Nicholas z Anjou bratia Margaret z Anjou

Mária z Anjou francúzska kráľovná, teta Margaret z Anjou

René, vojvoda z Anjou otec Margaret z Anjou

Henrich Beaufort kardinál, syn Jána z Gentu, prastrýko Henricha VI.

Edwin Bennet ozbrojenec v službách baróna Strangea vo Francúzsku

Bernard dávny priateľ Thomasa Woodchurcha

Saul Bertleman (Bertle) predchodca Derihewa Brewera, jeho učiteľ a radca

Derihew (Derry) Brewer veliteľ kráľovských špehov

Kapitán Brown veliteľ obrany londýnskeho Toweru proti Jackovi Cadeovi

John Burroughs informátor Derryho Brewera

Jack Cade vodca kentských vzbúrencov

Lionel, vojvoda z Clarence syn Eduarda III.

Ben Cornish účastník popravy syna Jacka Cadea

John Sutton, barón Dudley prítomný na „súde“ s Williamom, vojvodom zo Suffolku

Dunbar kováč z Kentu

Robert Ecclestone priateľ Jacka Cadea

Eduard III. anglický kráľ a praprastarý otec Henricha VI.

Flora hostinská z Kentu

gróf Frederick snúbenec/manžel Yolande z Anjou

Thomas, vojvoda z Glocesteru syn Eduarda III.

Hallerton sluha Derryho Brewera

Henrich VI. anglický kráľ, syn Henricha V.

Sir Hew rytier, pamätník bitky pri Agincourte

Barón Highbury anglický šľachtic bojujúci v Maine proti Francúzom

Hobbs veliteľ stráží vo Windsore

Alexander Iden nový šerif grófstva Kent vymenovaný Margaret

James mladší katov učeň a pomocník v Jewel Tower

Jonas chlapec, ktorý niesol štandardu pri prechode rebelov cez londýnsky most

Alwyn Judgement sudca v Kente

Karol VII. francúzsky kráľ, strýko Henricha VI.

Edmund Grey, earl z Kentu prítomný na „súde“ s Williamom, vojvodom zo Suffolku

Ján z Gentu, vojvoda z Lancasteru syn Eduarda III.

Barón le Farges veliteľ francúzskej armády počas bojov v Maine

Sieur André de Maintagnes francúzsky rytier, účastník bojov v Maine

Jean Marisse sudca v Nantes

Paddy (Patrick) Moran priateľ Jacka Cadea

Reuben Moselle obchodník a bankár z Anjou

Sir William Oldhall predseda Dolnej snemovne

John de Vere, earl z Oxfordu prítomný na „súde“ s Williamom, vojvodom zo Suffolku

Jasper Tudor, earl z Pembroku nevlastný brat Henricha VI.

Alice Perrersová milenka Eduarda III.

Ronald Pincher hostinský z Kentu

Kapitán Recine vojak z hradu Saumur, ktorý zatýkal Reubena Moseleho

Edmund Tudor, earl z Richmondu nevlastný brat Henricha VI.

Richard Woodville, barón Rivers obranca Londýna počas Cadeovho vpádu

Barón Jean de Roche francúzsky rytier bojujúci v Maine

Richard Neville, earl zo Salisbury hlava rodu Nevillovcov, pravnuk Jána z Gentu

James Fiennes, barón Say lord pokladník popravený Cadeom počas vzbury

Thomas de Scales, barón Scales obranca Londýna počas Cadeovho vpádu

Simone francúzska slúžka na hrade Saumur

Edmund Beaufort, vojvoda zo Somersetu priateľ Williama, vojvodu zo Suffolku, stúpenec Henricha VI.

barón Strange sused Thomasa Woodchurcha v Maine vo Francúzsku

William de la Pole, vojvoda zo Suffolku vojak a dvoran, torý zorganizoval sobáš Henricha VI. a Margaret

Alice de la Pole, vojvodkyňa zo Suffolku manželka Williama, vojvodu zo Suffolku, pravnučka básnika Geoffreyho Chaucera

James Tanter škótsky stúpenec Jacka Cadea

Ted starší katov pomocník v Jewel Tower

Sir William Tresham predseda Dolnej snemovne parlamentu

Richard Neville, earl z Warwicku syn earla zo Salisbury, neskôr známy aj ako „kráľotvorca“

Ralph Neville, earl z Wesmorlandu účastník lovu vo Windsore

Joan Woodchurchová manželka Thomasa Woodchurcha, matka Rowana a jeho dvoch sestier

Rowan Woodchurch syn Thomasa a Joan

Thomas Woodchurch farmár, lukostrelec a vodca vzbury v Maine

Edmund z Langley, vojvoda z Yorku syn Eduarda III.

Richard Plantagenet, vojvoda z Yorku hlava rodu Yorkovcov a prapravnuk Eduarda III.

Cecily Nevillová, vojvodkyňa z Yorku manželka Richarda, vojvodu z Yorku, a vnučka Jána z Gentu

Prológ

anno Domini 1377

Pod posteľou stáli misy s tmavou kráľovskou krvou, ktoré tam zabudol lekár. Alice Perrersová odpočívala na stoličke, dychčala od námahy, lebo zápasila s brnením, keď obliekala anglického kráľa. Kyslý vzduch v miestnosti páchol potom a smrťou a bledý Eduard s bielou bradou ležal ako socha.

Alice sa naňho dívala so slzami v očiach. Eduarda skosila neviditeľná a strašná rana, ktorá prišla spolu s teplým vetríkom a udrela sčista-jasna z jarného neba. Sklonila sa k nemu a nežne mu utrela slinu z ovisnutého kútika úst. Kedysi to býval silný muž, patril k tým, ktorí vládali bojovať od svitu do mrku. Brnenie sa ligotalo, no napriek tomu na ňom boli škvrny a jazvy ako na tele, ktoré zakrývalo. Svaly a kosti pod ním už ochabli.

Čakala, kým otvorí oči, nevedela, nakoľko jej ešte rozumie. Striedavo strácal vedomie a preberal sa, s pribúdajúcimi dňami boli okamihy unikajúceho života čoraz zriedkavejšie a kratšie. Na svitaní precitol a zašepkal, aby mu obliekli brnenie. Doktor vyskočil zo stoličky po ďalší odporný odvar na pitie pre kráľa. Eduard, slabý ako mucha, sa snažil odstrčiť páchnucu brečku, a keď mu doktor napriek tomu vytrvalo pritískal misku k perám, začal sa dusiť. Keď to Alice uvidela, pevne sa rozhodla. Napriek zúrivým protestom vyhnala doktora z kráľových komnát ako kuru, aj sa naňho zahnala zásterou, nevšímala si hrozby, čo chrlil, kým pred ním nezabuchla dvere.

Eduard sledoval, ako nesie drôtenú košeľu z brnenia. Na okamih sa usmial, potom sa jeho belasé oči zavreli a opäť klesol na vankúš. Nasledujúcu hodinu bola v tvári celá červená od námahy, spakruky si utierala čelo, keď zápasila s koženými remienkami a s kovom, a mocovala sa so starcom, ktorý jej ani trochu nepomáhal. Bojovníka neobliekala prvý raz, jej brat bol rytier.

Keď mu navliekla na ruky železné rukavice a postála, aby si vydýchla, sotva bol pri zmysloch, iba potichu stonal, strácajúc vedomie. Na pokrčených prikrývkach mu pošklbávalo prstami, keď si uvedomila, čo chce, zhlboka si vzdychla a vstala. Alice zašla po veľký meč opretý o stenu a oboma rukami ho položila tak, aby ho mohol chytiť za rukoväť. Kedysi ním mával, akoby to bolo pierko. Utrela si horúce slzy, keď ho kŕčovito zovrel v ruke a železná rukavica potichu za zavŕzgala.

Už zasa vyzerá ako kráľ. Hotovo. Súhlasne kývla hlavou, spokojná, že keď príde jeho čas, bude ako za života. Siahla do vrecka po hrebeň a prečesávala mu miesta, kde mal zlepenú a strapatú bielu bradu a vlasy. Už to dlho nepotrvá. Tvár mu ochabla, ako keď sa topí vosk, a chrčivo dychčal.

Má dvadsaťosem rokov a je takmer o štyridsať rokov mladšia ako kráľ, ale kým neochorel, bol plný života a mocný, ako keby mal žiť naveky. Vládol po celý jej život a nikto z tých, ktorých pozná, si nepamätal jeho otca ani Eduarda I., zvaného Kladivo na Škótov, ktorý vládol pred ním. Plantagenetovci poznačili Anglicko a Francúzsko roztrhli na dvoje v bitkách, o ktorých nikto nepredpokladal, že ich vyhrajú.

Hrebeň sa jej zachytil v brade. Keď sa ho dotkla, modré oči sa na ňu upreli a zo zúboženého tela sa na ňu opäť pozeral jej kráľ. Alice priam striaslo od toho zúrivého pohľadu, z ktorého sa jej oddávna vždy zmocnila slabosť.

„Tu som, Eduard,“ povedala takmer šeptom. „Tu som. Nie ste sám.“

Časť tváre sa mu skrivila do grimasy a zdravou ľavou rukou ju schmatol za ruku, v ktorej pevne zvierala hrebeň, a prinútil ju ruku spustiť. Pri každom nádychu zasipel a pleť mu zaliala červeň od námahy, ako sa snažil niečo povedať. Alice sa k nemu naklonila.„Kde sú moji synovia?“ zašomral a nadvihol hlavu, no vzápätí klesla opäť na vankúš. Ľavá ruka sa mu chvela na rukoväti meča, čo ho upokojovalo.

„Prídu všetci, Eduard. Poslala som za Jánom posla, aby sa vrátil z poľovačky. Edmund a Thomas sú v odľahlom krídle. Prídu všetci.“

Kým to hovorila, počula na chodbe hrmot krokov a hlučnú mužskú vravu. Dobre poznala jeho synov a bola pripravená, jej intímne chvíle sa skončili.

„Pošlú ma preč, láska moja, ale nebudem ďaleko.“

Nahla sa k nemu, pobozkala ho na pery a v jeho trpkom dychu zacítila neprirodzenú horúčavu.

Keď sa opäť upokojila, spoznala Edmundov uchechtaný hlas, rozprával ostatným dvom o nejakej stávke, ktorú uzavrel. Kiežby bol s nimi aj ich najstarší brat, lenže Čierny princ pred rokom zomrel a nezdedil po otcovi kráľovstvo. Uvažovala, že strata následníka trónu bola prvá rana, ktorá viedla k ďalším. Otec by nemal prežiť svojho syna, pomyslela si. Je to kruté a ťažko to zvládne či už obyčajný človek, alebo kráľ.

Dvere sa prudko s buchotom otvorili a Alice myklo. Traja muži, ktorí vošli dnu, sa všetci podobali na otca, ale každý ináč. Boli to najvyšší muži, akých doteraz videla, veď im v žilách kolovala krv starého Longshanksa, a bolo ich plno v celej komnate skôr, ako prehovorili.

Štíhly a čiernovlasý Edmund z Yorku sa zamračil, keď zbadal pri otcovi sedieť ženu. Nikdy sa nezmieril s jeho milenkami. Keď Alice vstala a pokorne tam stála, zvraštil obočie a zatváril sa zlostne. Ján z Gentu po jeho boku nosil bradu ako otec, hoci tá jeho bola zatiaľ hustá a čierna a taká zašpicatená, že mu zakrývala hrdlo. Bratia sa týčili nad otcom a hľadeli naňho, keď sa mu opäť zavreli oči.

Alice sa zachvela. Ako kráľova chránenkyňa si nazhromaždila majetok. Zbohatla, lebo mala styky, no uvedomovala si, že je vydaná napospas ktorémukoľvek mužovi v tejto komnate, môže prísť o svoje bohatstvo a panstvá, všetko závisí iba od ich slova. Titul vojvodu je ešte celkom nový a nikto zatiaľ nevyskúšal, akú má moc. Sú nadradení nad earlami a barónmi a takmer rovnoprávni s kráľmi, seberovní sú si len tí, ktorí sa v tento deň nachádzajú v tejto komnate.

Alice si uvedomila, že v izbe chýbajú dve hlavy z piatich veľkých rodov. Lionel, vojvoda z Clarence, zomrel pred ôsmimi rokmi, zanechal po sebe malú dcérku. Syn Čierneho princa má iba desať rokov. Richard zdedil po otcovi Cornwallské vojvodstvo a raz zdedí aj kráľovstvo. Alice sa s oboma deťmi stretla a len dúfala, že Richard bude žiť dosť dlho, aby prežil svojich mocných strýkov a stal sa kráľom. Sama pre seba si povedala, že by na jeho šance nestavila ani pencu.

Najmladší z tých troch bol Thomas, vojvoda z Gloucesteru. K Alice sa vždy správal prívetivo, možno preto, lebo si boli vekom najbližšie. On jediný ju pozdravil, keď tam celá rozochvená stála.

„Viem, boli ste otcovi útechou, lady Perrersová,“ prihovoril sa jej Thomas. „Lenže toto je čas pre jeho rodinu.“

Alice cez slzy zažmurkala, vďačná za prejav láskavosti. Prv než však stačila odpovedať, ozval sa Edmund z Yorku.

„Chcel tým povedať, že máte odísť, dievča.“ Ani sa na ňu nepozrel, uprene hľadel na otca, ako tam v brnení leží na svetlých prikrývkach. „Tak choďte už.“

Nato sa Alice rýchlo pobrala, zľahka si pretrela oči. Dvere boli otvorené, tak sa obrátila a pozrela sa, ako traja synovia stoja nad umierajúcim otcom. Potichu dvere zavrela a vzlykajúc kráčala do paláca Sheen.

Keď bratia osameli, hodnú chvíľu mlčali. Otec bol ako kotva v ich živote, jediný pevný bod v rozbúrenom svete. Vládol päťdesiat rokov a pod jeho rukou krajina zbohatla a získala vplyv. Nikto z nich si nevedel predstaviť budúcnosť bez neho.

„Nemal by tu byť kňaz?“ dožadoval sa zrazu Edmund. „Je to choré, že nášho otca sprevádza v posledných chvíľach života kurva.“ Nevšimol si, ako sa Ján nad jeho burácajúcim hlasom zachmúril. Edmund štekal tie slová na svet, nevedel hovoriť potichu (alebo možno nechcel).

„Môžeme ho zavolať na posledné pomazanie,“ odvetil Ján náročky tichšie. „Pomodlili sme sa zaňho vonku v malej komnate. Ešte chvíľu počká, kvôli nám.“

Opäť zavládlo ticho, no Edmund sa pomrvil a vzdychol si. Sklopil zrak a pozrel sa na nehybnú postavu, hľadel na dvíhajúcu sa a klesajúcu hruď, počul dych sprevádzaný chrčaním z hlbín pľúc.

„Nechápem...“ začal.

„Pokojne, braček,“ skočil mu potichu do reči Ján. „Len... pokojne. Dožadoval sa brnenia a meča. Už to dlho nepotrvá.“

Ján na chvíľu privrel od zlosti oči, zatiaľ čo jeho mladší brat sa poobzeral, našiel si vhodnú stoličku a s vŕzganím si ju pritiahol k posteli.

„Nemusíme tu predsa stáť,“ arogantne povedal Edmund. „Aspoň si urobím pohodlie.“ Položil si ruky na kolená, pozrel sa pred seba na otca a otočil sa. Keď znovu prehovoril, nebol už taký hlučný ako zvyčajne. „Nemôžem tomu uveriť. Vždy bol taký silný.“

Ján z Gentu položil Edmundovi ruku na plece.

„Ja viem, braček. I ja ho mám rád.“

Thomas sa na oboch zamračil.

„Chcete, aby mu pri umieraní zneli v ušiach vaše prázdne reči?“ prísne ich zahriakol. „Doprajte mu ticho alebo modlitby, jedno alebo druhé.“

Ján silno stisol Edmundovo plece, lebo vycítil, že brat má na jazyku odpoveď. Odľahlo mu, keď Edmund od svojho nezdvorilého zámeru ustúpil. Ján spustil ruku a Edmund sa naňho zlostne pozrel, rozčuľoval ho ten dotyk, hoci už pominul. Zazrel na staršieho brata.

„Myslel si na to, Ján, že od koruny ťa delí iba ten chlapec? Nebyť malého milého Richarda, bol by si zajtra kráľom.“

Bratia znovu Edmunda hnevlivo zahriakli, prikázali mu, aby zavrel ústa. Edmund na to pokrčil plecami.

„Boh vie, že rody York a Gloucester nemajú šancu získať korunu, ale čo ty, Ján? Od toho, aby si bol kráľom a Bohom vyvolený, ťa delí iba chlp. Na tvojom mieste by som o tom určite premýšľal.“

„Eduard mal byť kráľom,“ zavrčal Thomas. „Alebo Lionel, keby ešte žil. Eduardov syn Richard je jediný dedič v mužskej línii a to je všetko, Edmund. Bože, prečo o tom teraz hovoríš, keď je otec na smrteľnej posteli, kde sa v tebe berie toľká drzosť? Nechápem, ako môžeš o legitímnej kráľovskej línii hovoriť, že je iba o ‚chlp‘ na dosah. Kroť sa, braček. Je mi zle, keď ťa počúvam. Je iba jedna línia. Je iba jeden kráľ.“

Starec na posteli otvoril oči a otočil hlavu. Všetci videli, že kráľ sa pohol, a Edmundovi zamrzla jedovatá odpoveď na perách. Ako jeden sa sklonili, aby lepšie počuli, no ich otec sa iba chabo usmial, dobrá polovica jeho tváre sa zvraštila do grimasy a z rozďavených úst mu trčali tmavožlté zuby.

„Prišli ste sa pozrieť, ako umieram?“ spýtal sa kráľ Eduard.

Usmiali sa nad tým zábleskom života a Ján cítil, ako mu do očí vystúpili nechcené slzy a zastreli mu pohľad.

„Sníval som, mládenci. Sníval som o zelenom poli a ako po ňom cválam.“ Kráľov hlas znel tenko a piskľavo, tak vysoko a slabo, že ho sotva počuli. Zato v jeho očiach sa zračil muž, akého doteraz poznali. Ešte je tu, sleduje ich.

„Kde je Eduard?“ spýtal sa kráľ. „Prečo tu nie je?“

Ján si prudko utrel slzy.

„Odišiel, otec. Minulý rok. Jeho syn Richard bude kráľ.“

„Ach, chýba mi. Videl som ho v boji vo Francúzsku, vedeli ste to?“

„Viem, otec,“ odpovedal Ján. „Viem.“

„Francúzski rytieri ho zrazu obkľúčili, revali a prebili sa až k nemu. Eduard tam stál iba s hŕstkou mužov. Baróni sa ma pýtali, či mu nechcem poslať na pomoc rytierov, na pomoc môjmu prvorodenému synovi. Mal šestnásť. Viete, čo som im vtedy povedal?“

„Povedali ste nie, otec,“ zašepkal Ján.

Starec sa dychčivo rozosmial a tvár mu stmavla.

„Povedal som nie. Povedal som, že si sám musí vyslúžiť ostrohy.“ Prevrátil oči k stropu a spomínal. „A aj si ich vyslúžil. Prebojoval sa a vrátil sa ku mne. Už vtedy som vedel, že bude kráľom. Vedel som to. Príde?“

„Nepríde, otec. Odišiel, jeho syn bude kráľom.“

„Áno, prepáč, ja viem. Mal som ho rád, toho chlapca, môjho statočného chlapca. Mal som ho rád.“

Kráľ vydýchol, ešte raz a ešte raz, až kým nemal čo vydýchnuť. Bratia čakali obklopení desivým tichom. Ján vzlykal a rukou si zakryl oči. Kráľ Eduard III. bol mŕtvy a na nich všetkých doľahlo ťaživé ticho.

„Zavolajte kňaza na posledné pomazanie,“ ozval sa Ján. Nahol sa a zavrel otcovi oči, z ktorých už vyprchala iskra vôle.

Po jednom sa traja bratia sklonili nad otca a pobozkali ho na čelo, naposledy sa ho dotkli. Opustili ho, keď dobehol kňaz, šli na júnové slnko a naspäť k svojmu životu.

Prvá časť

anno Domini 1443

Šesťdesiatšesť rokov po smrti

Eduarda III.

Beda ti, krajina, ak ti je kráľom dieťa.

Kazateľ 10, 16

1

V ten mesiac bolo v Anglicku zima. V tme sa jagali od mrazu dobiela posrienené cestičky, stromy boli obťažkané ovísajúcimi ľadovými pavučinami. Schúlené stráže sa triasli, keď strážili cimburie. V najvyšších komnatách zavýjal a kvílil vietor svištiaci okolo kamenných múrov. Z kozuba v komnate sálalo také teplo, že mohol byť pokojne aj namaľovaný.

„Spomínam na princa Hala, William! Spomínam na leva! Ešte desať rokov a zvyšok Francúzska by mu ležal pri nohách. Henrich z Monmouthu bol môj kráľ, iba on. Boh vie, že budem nasledovať jeho syna, lenže ten chlapec nie je ako jeho otec. Vy to viete. Namiesto leva z Anglicka nás bude viesť v modlitbách milé biele jahňa. Kristepane, je mi do plaču.“

„Derry, prosím! Váš hlas sa tu rozlieha. A nemienim počúvať rúhanie. Nedovolím to svojim a od vás to očakávam tiež.“

Mladší muž sa prestal prechádzať, zdvihol zrak, v očiach sa mu zablyslo. Urobil dva rýchle kroky a zastal celkom blízko, ruky mal po bokoch mierne zohnuté. Bol o pol hlavy nižší ako lord Suffolk, ale mocne stavaný a zdravý. Vrelo to v ňom, zlosť a sila sa zakaždým predierali na povrch.

„Prisahám, ešte nikdy som nemal takú chuť jednu vám vraziť, William,“ povedal. „Moji muži ma počujú! Myslíte si, že som vám nastražil pascu? Je to tak? Len nech počujú. Dobre vedia, čo ich čaká, ak zopakujú čo len jediné slovo.“ Ťažkou päsťou zľahka buchol Suffolka do pleca a smiechom zahnal mužov zamračený výraz.

„Rúhanie! Celý život ste vojak, William, ale rozprávate ako zženštilý kňaz. Môžem vás položiť na lopatky, William. To je rozdiel medzi nami. Dobre bojujete, keď vám prikážu, ale ja bojujem rád. Preto je to na mne, William. Preto to budem ja, kto nájde správne miesto, kam sa zapichne nôž. Nepotrebujeme zbožných dvoranov, William, na toto nie. Potrebujeme muža, ako som ja, chlapa, ktorý odhalí slabosť a nebojí sa jej palcom vypichnúť oči.“

Lord Suffolk zlostne zazrel a zhlboka sa nadýchol. Keď sa kráľov veliteľ špehov dostane do švungu, splynú urážky a poklony v obrovskom prívale žlčovitých slov. Ak sa človek urazí, povedal si Suffolk, nikdy nič nezmôže. Podozrieval Derihewa Brewera, že dobre vie, pokiaľ môže zájsť.

„Nepotrebujeme ‚dvorana‘, Derry, potrebujeme lorda, ktorý bude vyjednávať s Francúzmi. Vy ste mi písali, spomínate si? Preplavil som sa sem cez more a všetky povinnosti v Orléanse som nechal tak, len aby som si vás vypočul. Ocením, ak sa so mnou podelíte o svoje plány, ináč sa vrátim na pobrežie.“

„O to ide, však? Ja prídem s riešeniami a pekne ich predložím svojmu jemnému a urodzenému priateľovi, aby zožal všetku slávu. Aby sa o ňom hovorilo: ‚Ten William Pole, ten earl zo Suffolku je veľmi bystrý muž,‘ a na Derryho Brewera sa zabudne.“

„William de la Pole, Derry, ako iste dobre viete.“

Derry doslova precedil odpoveď cez zuby. „Ó, áno. Podľa vás je teraz vhodný čas na pekne francúzsky znejúce meno? Myslel som si, že ste bystrejší. Bol som o tom presvedčený. Viete, William, aj tak to urobím, lebo mi záleží na tom, čo sa stane s tým jahniatkom, ktoré nám vládne. Nechcem, aby moju krajinu rozniesli na kopytách blázni a namyslení darebáci. Mám nápad, ale nebude sa vám páčiť. Viete vôbec, čo je v stávke?“

„Samozrejme, že viem,“ odvetil Suffolk so zarytým a chladným pohľadom v sivých očiach. Derry sa usmial, no bez štipky humoru, a odhalil najbelšie zuby, aké kedy Suffolk videl u dospelého muža.

„Nie, neviete,“ odvrkol. „Celá krajina čaká, kým bude mladý Henrich aspoň spolovice taký muž, ako bol jeho otec, aby dokončil to slávne dielo, ktorým nám pripadla polovica Francúzska, keď musel ich vzácny princ dauphin utiecť ako malé dievča. Čakajú, William. Kráľ má dvadsaťdva a v tom veku bol už jeho otec bojovník, ako sa patrí. Spomínate si? Starý Henrich by im vyrval pľúca a navliekol si ich ako rukavice, len aby mal ruky v teple. Toto jahňa však nie. Jeho chlapec nie. Toto jahňa nie je vodca a nevie bojovať. Dokonca mu ešte nerastie ani brada, William! Keď si uvedomia, že nikdy nepríde, je po nás, chápete? Keď sa Francúzi prestanú triasť od hrôzy, že sa kráľ Harry, lev z mizerného Anglicka, vráti, je po všetkom. Možno o rok alebo o dva nadíde deň, keď sa francúzska armáda ako roj ôs vyrojí v Londýne. Znásilňovanie a zabíjanie nebude mať konca-kraja a zakaždým, keď začujeme francúzštinu, snímeme si čiapky a ukloníme sa. To si želáte pre svoje dcéry, William? Pre svojich synov? Toto je v stávke, William, po anglicky Pole.“

„Tak povedzte, ako ich donútime k prímeriu,“ odpovedal pomaly a silene Suffolk.

Bol to statný štyridsaťšesťročný muž s hustou hrivou oceľovosivých vlasov, ktoré mu zo širokej hlavy padali takmer na plecia. Za posledných pár rokov pribral a pri Derrym si pripadal starý. Skoro každý deň ho bolievalo pravé plece a sečná rana na nohe spred pár rokov, lebo sa mu na nej zle zahojili svaly. V zime kríval a cítil, ako mu v studenej miestnosti pri státí vystreľuje do nohy bolesť. Začínal byť podráždený.

„Toto mi povedal ten chlapec,“ odvetil Derry. „‚Chcem prímerie, Derry,‘ hovorí mi. ‚Chcem mier.‘ Mier, keď môžeme získať celú krajinu, stačí, ak tri mesiace zabojujeme. Obracal sa mi z toho žalúdok a jeho chudák otec sa musí obracať v hrobe. Strávil som v archívoch toľko času, koľko by nikto nikdy od muža s búrlivou krvou nežiadal. Ale našiel som to, William Pole. Našiel som niečo, čo Francúzi neodmietnu. Vezmete im to, budú sa zožierať a trápiť sa, ale nebudú môcť odolať. A on dostane svoje prímerie.“

„Podelíte sa o ten svoj objav?“ spýtal sa Suffolk, ale mal čo robiť, aby sa ovládol. Derry ho privádzal do zúrivosti, no nedal sa súriť, podozrieval ho, že veliteľa špehov baví, keď earl musí čakať na jeho slová. Suffolk sa rozhodol, že mu neurobí tú láskavosť a nedá najavo, aký je netrpezlivý. Prešiel po izbe ku krčahu a nalial si vody.

„Náš Henrich chce ženu,“ odvetil Derry. „Radšej by čakali do súdneho dňa, než aby mu dali princeznú z kráľovského rodu ako jeho otcovi. Nie, francúzsky kráľ si nechá dcéry pri sebe pre Francúzov, takže mu nedáme ani príležitosť, aby nás odmietol. Ale je tam ešte jeden rod, William – Anjouovci. Tamojší vojvoda má právny nárok na Neapol, Sicíliu a Jeruzalem. Starý René sa nazýva kráľom a zruinoval rodinu, lebo sa už desať rokov domáha svojho práva. Zaplatil takú hromadu peňazí, akú ani jeden z nás v živote neuvidí, William. Má dve dcéry, jedna z nich ešte nie je zadaná a má trinásť.“

Suffolk pokrútil hlavou a ešte raz si nalial. Zriekol sa vína a piva, ale tentoraz mu naozaj chýbajú.

„Poznám vojvodu Reného z Anjou,“ povedal. „Nenávidí Angličanov. Jeho matka bola veľká priateľka s tým dievčaťom, s tou Janou z Arku – a ako si iste pamätáte, Derry, upálili sme ju my.“

„Bolo to správne,“ zavrčal Derry. „Boli ste tam, videli ste ju. Tá malá kurva bola s niekým spriahnutá, ak nie priam so samotným diablom. Nie, vy to nechápete, William. Kráľ Reného počúva. Ten francúzsky páv vďačí Renému z Anjou za korunu, za všetko. Neposkytla mu Reného matka útočisko, keď si vyhrnul sukne a dal sa na útek? Neposlala tú malú Janu z Arku do Orléansu, aby ich zahanbila a prinútila zaútočiť? Tá rodina pomohla Francúzom, aby Francúzsko ostalo v ich rukách, teda aspoň poondiaty zvyšok. Anjou je kľúč k zámku, William. Francúzsky kráľ sa oženil s Reného sestrou, preboha! Tá rodina môže zatlačiť na svojho kráľa – a navyše majú nezadanú dcéru. Vravím vám, že tadiaľ vedie cesta. Všetkých som preklepol, William, každého francúzskeho ‚lorda‘, ktorý má tri prasce a dvoch sluhov. Margaret z Anjou je princezná. Jej otec sa ožobráčil, len aby to dokázal.“

Suffolk si vzdychol. Je neskoro a je unavený.

„Aj keď máte pravdu, Derry, to nepôjde. Stretol som sa s vojvodom viac ráz. Spomínam si, ako sa mi sťažoval, že sa mu Angličania vysmievajú pre jazdecký rád. Pamätám si, že sa veľmi urazil.“

„Tak mu nemal dať názov rád polmesiaca, no nie?“

„O nič čudnejší názov ako podväzkový rád, však? Nech je, ako chce, Derry, nedá nám dcéru, určite nie na výmenu za prímerie. Ak je to s ním také zlé, ako vravíte, môže za ňu dostať celý majetok, ale prímerie? Nie sú blázni, Derry. Už desať rokov sme tam neboli na vojnovom ťažení a každý rok je o niečo ťažšie udržať si tamojšie zeme. Majú tu vyslanca, určite im povie všetko, čo vidí.“

„Povie im len to, čo mu dovolím vidieť, tým sa netrápte. Toho naparfumovaného mladíka mám omotaného okolo prsta. Ale ešte som vám nepovedal, čo starému Renému ponúkneme, aby sa spotil a zaťahal kráľa za rukáv, aby žobronil, nech prijme naše podmienky. Chudák, je ako slepý lukostrelec, už ani rentu zo zdedených pozemkov nemá. A prečo ju nemá? Lebo ich vlastníme my. Ostalo mu niekoľko spustnutých hradov s výhľadom na najlepšiu pôdu vo Francúzsku, z ktorej sa namiesto neho tešia dobrí Angličania a vojaci. Maine a celé Anjou, William. To ho rýchlo privedie k stolu. Tým si získame prímerie. Desať rokov? Budeme žiadať dvadsať a k tomu princeznú. A kráľ dá na Reného z Anjou. Tí žabožrúti sa pôjdu pretrhnúť, len aby povedali áno.“

Suffolk si sklamane pošúchal oči. V ústach cítil chuť vína, i keď už vyše roka nevypil ani kvapku.

„To je šialenstvo. Chcete, aby som im dal štvrtinu našej zeme vo Francúzsku?“

„Myslíte si, že mne sa to páči?“ zlostil sa Derry. „Myslíte si, že som sa celé mesiace nepachtil, len aby som našiel inú cestu? Kráľ mi povedal: ‚Chcem prímerie, Derry.‘ A toto je ono. Verte mi, toto je jediná cesta, ako ho dosiahneme, a prisahám, že keby jestvovala iná, už by som ju našiel. Keby vedel narábať s otcovým mečom – panebože, keby ho len dokázal zdvihnúť –, nebavili by sme sa takto. Obaja by sme boli vonku, rohy by trúbili a Francúzi utekali. A ak to nedokáže – čo nedokáže, William, videli ste ho –, toto je jediná cesta, ako dosiahnuť mier. A ešte mu aj nájdeme ženu, aby sme zakryli to ostatné.“

„Povedali ste to kráľovi?“ spýtal sa formálne Suffolk, hoci už poznal odpoveď.

„Keby som povedal, súhlasil by, však?“ trpko odpovedal Derry.

„‚Vy to viete najlepšie, Derry. Ako myslíte, Derry.‘ Poznáte ho, viete, ako rozpráva. Na všetko mi pritaká. Problém je, že ostatným tiež. Taký je slabý, William. Môžeme urobiť len jedno, nájsť mu ženu, byť trpezliví a čakať na silného syna.“ Odfrkol si, zbadal, ako pochybovačne sa Suffolk tvári. „S Eduardom to vyšlo, či nie? Kladivo na potentovaných Škótov mal slabého syna, ale vnuk? Kiežby som poznal takého kráľa. Nie, poznal som takého kráľa. Poznal som Harryho. Poznal som leva z Agincourtu. Človek asi nemôže v živote očakávať viac. No zatiaľ, kým budeme čakať na ozajstného panovníka, potrebujeme prímerie. Ten holobriadok sa asi na iné nezmôže.“

„Už ste videli obraz tej princeznej?“ spýtal sa Suffolk zahľadený do diaľky.

Derry sa pohŕdavo zasmial.

„Margaret? Vám sa páčia mladé ženy, však? Vám William Pole, ženatému mužovi. Záleží na tom, ako vyzerá? Bude mať skoro štrnásť a je panna. Na inom nezáleží. Aj keby bola samá bradavica a materské znamienko, náš Henrich by povedal: ‚Ak myslíte, Derry, tak dobre,‘ a tak to bude.“

Derry sa postavil hneď vedľa Suffolka, všimol si, že ten postarší muž je zhrbenejší, ako keď prišiel.

„Vás vo Francúzsku poznajú, William. Poznali vášho otca aj brata – vedia, že vaša rodina splatila svoje dlhy. Ak s tým za nimi prídete vy, vypočujú si vás. Stále budeme mať sever a celé pobrežie. Ostane nám Calais, Normandia, Pikardia a Bretónsko – až po Paríž. Keby sme si to všetko mohli udržať spolu s Maine a Anjou, zdvihol by som zástavy a pochodoval s vami. Lenže nemôžeme.“

„Skôr ako sa vrátim, musím to počuť od kráľa,“ povedal Suffolk s mrazivým pohľadom v očiach.

Derry celý nesvoj odvrátil zrak.

„Dobre, William, chápem. Ale viete... nie, v poriadku. Nájdete ho v kaplnke. Neviem, možno ho môžete vyrušiť z modlitieb. Dá mi za pravdu, William. Vždy mi dá za pravdu.“

Obaja muži kráčali potme po páse zamrznutej, vŕzgajúcej trávy k windsorskej kaplnke zasvätenej Panne Márii, kráľovi Eduardovi Vyznávačovi a svätému Jurajovi. Za svitu hviezd, s dychom, ktorý sa pred nimi menil na opar, Derry kývol hlavou strážam, keď hlavnými dverami vchádzali do vnútra osvetleného sviecami, kde bolo takmer tak chladno ako vonku.

Spočiatku sa zdalo, že v kaplnke nikto nie je, hoci Suffolk cítil a vzápätí aj zazrel mužov, ktorí postávali medzi sochami. Kým sa nepohli, boli v dlhých tmavých plášťoch neviditeľní. V tichu sa na kamennej dlažbe ozývali kroky strážcov, keď s vážnymi tvárami smerovali k obom mužom, uvedomujúc si svoju zodpovednosť. Dvakrát musel Derry počkať, kým ho spoznali, až potom mohol pokračovať do hlavnej chrámovej lode k osamelej modliacej sa postave.

Panovníkovo sedadlo bolo takmer celé ohradené vyrezávaným pozláteným drevom a osvetlené matným svetlom z vysoko zavesených lámp. Henrich tam meravo kľačal s tuho zopnutými rukami. Mal zavreté oči. Derry si potichu pre seba vzdychol. Chvíľu tam so Suffolkom postávali a čakali, uprene sa dívali na mládencovu zdvihnutú hlavu dozlata osvetlenú v tme. Kráľ vyzeral ako anjel, ale obom zlomilo srdce, keď videli, ako mlado a krehko pôsobí. Povrávalo sa, že jeho francúzska matka mala náročný pôrod. Šťastie, že ho prežila. Chlapec bol po narodení modrý a dusil sa. O deväť mesiacov jeho otec Henrich V. umrel, zo života, ktorý prežil celý v boji, ho vytrhla obyčajná choroba. Niektorí tvrdili, že to bolo šťastie, že sa kráľ bojovník nedožil dospelosti svojho syna.

V prítmí sa Derry a Suffolk mlčky na seba pozreli, obaja rovnako pociťovali smútok. Derry sa nahol bližšie.

„Môže to trvať hodiny,“ zašepkal Suffolkovi do ucha. „Musíte ho vyrušiť, lebo tu budeme do rána.“

Namiesto odpovede si Suffolk odkašlal. V tichu, kde sa všetko ozývalo, to znelo silnejšie, než zamýšľal. Kráľ sa zachvel a otvoril oči, akoby sa vracal z veľkej diaľky. Henrich pomaly otočil hlavu a zbadal tam tých dvoch stáť. Najprv zažmurkal, potom sa na oboch usmial, prežehnal sa a zamrmlal poslednú modlitbu, než sa postavil na nohy celé stuhnuté od dlhého kľačania v meravej polohe.

Suffolk sledoval, ako sa panovník mocuje so západkou na kráľovskom sedadle, kým zišiel dolu a pristúpil bližšie. Henrich vyšiel spod svetelného kužeľa, takže mu nevideli do tváre, keď k nim prichádzal.

Obaja muži si kľakli. Suffolkove kolená protestovali. Henrich sa nad ich sklonenými hlavami zasmial.

„Moje srdce plesá, keď vás vidím, lord Suffolk. No tak, vstaňte. Pre starých mužov je tá podlaha studená. Tak je to správne. Moja chyžná sa sťažuje, hoci nevie, že ju počujem. Myslím, že je mladšia ako vy. Vstaňte, obaja, aby ste neprechladli.“

Keď Derry vstal, otvoril lampu, ktorú niesol, a svetlo z nej sa rozlialo po celej kaplnke. Kráľ mal veľmi jednoduché oblečenie z obyčajnej tmavej vlny a strohé kožené topánky ako bársaký mešťan. Nemal na sebe nijaké zlato a s tým mladistvým výzorom by sa mohol pokojne učiť nejakému remeslu, ktoré si nevyžadovalo veľkú silu.

Suffolk hľadal v mladíkovej tvári nejaké stopy po otcovi, no oči mal nevinné a postavu štíhlu, bez známky obrovskej sily typickej pre ich rod. Suffolk si takmer nevšimol, že má obviazané ruky. Zavadil o ne pohľadom a Henrich ich s rumencom v tvári zdvihol k svetlu.

„Cvičil som s mečom, lord Suffolk. Starý Marsden tvrdí, že spevnejú, ale iba krvácajú a krvácajú. Chvíľu som si myslel...“ Zarazil sa a obviazaným prstom si zľahka poklopal po pere. „Nie, určite ste sa neprišli z Francúzska pozrieť na moje ruky. Všakže?“

„Nie, vaša milosť,“ vľúdne odvetil Suffolk. „Môžete mi venovať chvíľočku? Rozprávali sme sa s pánom Brewerom o budúcnosti.“

„Od Derryho žiadne pivo!“ zvolal Henrich. „Jediný majster pivovarník, ktorý nemá pivo.“

Bol to otrepaný vtip, ale obaja starší muži sa na ňom povinne zasmiali a Henrich sa doširoka usmieval.

„Úprimne, nemôžem odtiaľto odísť. Môžem si urobiť prestávku každú hodinu, buď na vodu, alebo na jedlo, no potom sa musím vrátiť k modlitbám. Kardinál Beaufort mi prezradil tajomstvo a nie je to priveľká záťaž.“

„Tajomstvo, vaša milosť?“

„Kým sa kráľ modlí, Francúzi neprídu, nemôžu, lord Suffolk. Zadržiavam ich vlastnými rukami, aj keď sú také obviazané.“

Suffolk sa zhlboka nadýchol a vydýchol, potichu vynadal prastrýkovi tohto mladého muža za toľké bláznovstvo. Nemalo zmysel, aby Henrich takto premárnil noci, i keď si Suffolk vedel predstaviť, že to ohromne uľahčuje situáciu všetkým okolo neho. Niekde nablízku spí kardinál Beaufort. Suffolk sa rozhodol, že ho zobudí a donúti ho, aby sa pridal k chlapcovým modlitbám. Veď kráľove modlitby môže podporiť iba kardinál.

Derry pozorne počúval a čakal, až bude môcť prehovoriť.

„Lord Suffolk, vaša milosť, s vaším dovolením prikážem mužom odísť. Toto je súkromná záležitosť, nie je vhodná pre cudzie uši.“

Henrich venoval súhlasné gesto, zatiaľ čo Suffolk sa usmieval nad takým formálnym tónom. Napriek tomu, že bol Derry zatrpknutý a pohŕdavý, v kráľovej prítomnosti bol nanajvýš opatrný. V kaplnke sa rúhať nebude, on veru nie.

Zdalo sa, že kráľ si nevšimol najmenej šiestich mužov, ktorých Derry vyhnal z kaplnky do mrazivej noci. Suffolk bol dosť nedôverčivý a podozrieval ich, že najmenej jeden či dvaja z nich ostali v najtmavších výklenkoch, no Derry poznal svojich mužov a Henrich už strácal trpezlivosť, pohľadom zablúdil k miestu, kde sa modlí.

Suffolk pocítil k mladému kráľovi náklonnosť. Sledoval Henricha, ako rastie a nesie na pleciach nádeje celej krajiny. Suffolk videl, ako tie nádeje ochabujú a napokon sa celkom strácajú v sklamaní. Mohol iba tušiť, aké ťažké to mal ten chlapec. Henrich je čudný, ale nie je hlupák. Určite si o sebe za tie roky vypočul všetky štipľavé poznámky.

„Vaša milosť, master Brewer láskavo predostrel plán, ako pre vás dohodnúť manželku spolu s prímerím na výmenu za dve úžasné francúzske provincie. Nazdáva sa, že Francúzi uzavrú prímerie výmenou za Maine a Anjou.“

„Manželku?“ spýtal sa Henrich a zažmurkal.

„Áno, vaša milosť, keďže má rodina, o ktorú ide, vhodnú dcéru, chcel som...“ Suffolk zaváhal. Nemohol sa kráľa spýtať, či mu dobre rozumel. „Vaša milosť, v Maine aj v Anjou žijú anglickí poddaní. Budú odtiaľ vykázaní, ak sa ich vzdáme. Chcel by som sa spýtať, či to nie je privysoká cena za prímerie.“

„Musíme uzavrieť prímerie, lord Suffolk. Musíme. Hovorí to môj strýko kardinál. A master Brewer s ním súhlasí – aj keď nemá pivo. Ale povedzte mi o tej manželke. Máme obraz?“

Suffolk na chvíľu privrel oči a zasa ich otvoril.

„Dám ho urobiť, vaša milosť. Ale to prímerie. Maine a Anjou tvoria južnú štvrtinu nášho územia vo Francúzsku. Spolu sú veľké ako Wales, vaša milosť. Ak sa zbavíme takého rozsiahleho územia...“

„Ako sa volá? To dievča. Nemôžem ju volať ‚dievča‘, ale ani ‚manželka‘, však nie, lord Suffolk?“

„Nie, vaša milosť. Volá sa Margaret. Margaret z Anjou.“

„Pôjdete do Francúzska, lord Suffolk, a navštívite ju v mojom mene. Keď sa vrátite, chcem počuť všetko do najmenších podrobností.“

Suffolk skryl sklamanie.

„Vaša milosť, chápem to správne, že sa chcete kvôli mieru vzdať území vo Francúzsku?“

Na jeho prekvapenie sa kráľ nahol celkom blízko, keď mu s planúcimi modrými očami odpovedal.

„Tak ako vravíte, lord Suffolk. Musíme uzavrieť prímerie. Splňte moje želania, som od vás závislý. Prineste mi jej obraz.“

Kým sa potichu zhovárali, prišiel Derry, tváril sa bezvýrazne, dával si pozor.

„Jeho kráľovská výsosť sa už určite chce vrátiť k modlitbám, lord Suffolk.“

„Áno, chcem,“ odvetil Henrich a zdvihol na pozdrav obviazanú ruku. Suffolk zbadal, že v strede dlane má tmavočervený fľak.

Hlboko sa poklonili mladému anglickému kráľovi, keď kráčal späť na svoje miesto, kľakol si, pomaly zavrel oči a prsty zakvačil do seba.

2

Margaret zalapala po dychu, keď do nej narazila náhliaca sa postava a obe sa zvalili na zem. Matne vnímala pevne stiahnuté hnedé vlasy, vôňu zdravého potu, no vtom vykríkla a spadla. Medený hrniec jej vypadol z rúk na kamennú dlažbu a tak hlučne buchotal, až ju z toho rozboleli uši. Kým Margaret padala, slúžka sa snažila hrniec zachytiť, no vyšmykol sa jej a odkotúľal sa ešte ďalej.

Slúžka zlostne zdvihla zrak a už otvárala ústa s nadávkou na jazyku. Keď však zbadala Margaretine červené šaty z jemnej látky a široké nariasené biele rukávy, zbledla ako stena a červeň z kuchyne sa jej z líc stratila. Na okamih zablúdila pohľadom k chodníku, zvažovala, či môže utiecť. Na hrade je veľa cudzích ľudí, možno má nádej, že ju to dievča znovu nespozná.

Slúžka si vzdychla a utrela si ruky do zástery. Hlavná kuchárka ju varovala pred otcom a bratmi, ale o najmladšej povedala, že je to milé dievčatko. Podala jej ruku, aby Margaret pomohla vstať.

„Mrzí ma to, drahá. Nemala som bežať, ale dnes je tu veľký zhon. Ublížili ste si?“

„Nie, nemyslím,“ neisto odvetila Margaret. Bolel ju bok a zdalo sa jej, že má odretý lakeť, ale tá žena prestupovala z nohy na nohu, najradšej by už bola preč. Margaret, opäť na nohách, sa na ňu usmiala, všimla si, že tvár mladej ženy sa leskne od potu.

„Volám sa Margaret,“ povedala, spomenúc si na ponaučenia. „Povieš mi svoje meno?“

„Simone, pani moja. Musím sa vrátiť do kuchyne. Čaká nás ešte tisíc povinností, keďže príde kráľ.“

Margaret si všimla, že z ostrihaného kríka pri jej nohách trčí ucho z hrnca, a tak ho zdvihla. Potešilo ju, že sa mladá žena uklonila, keď si ho od nej brala. Usmiali sa navzájom a potom slúžka zmizla iba o trochu pomalšie ako pred chvíľou. Margaret ostala sama a dívala sa za ňou. Už roky nebolo na hrade Saumur tak rušno a kdesi neďaleko počula, ako jej otec zvýšil svoj hlboký hlas. Bola presvedčená, že keby ju zbadal, dal by jej nejakú úlohu, tak sa vybrala opačným smerom.

Po tom, čo sa otec náhle vrátil na Saumur, Margaret sa od zlosti viac ráz trpko rozplakala. Neznášala ho, ale takisto by neznášala kohokoľvek cudzieho, kto by tak povýšenecky prišiel a vynucoval si všetky práva ako šľachtic a pán jej domova. Viac ako desať rokov tu nebol a matka často rozprávala o jeho obrovskej statočnosti a cti, no Margaret videla len zažltnuté miesta na omietke, odkiaľ potichu zvesili a rozpredali obrazy a sochy. Šperky prišli na rad ako posledné. Sledovala, ako matka trpí, keď muži z Paríža oceňovali najlepšie kúsky, keď sa dívali cez svoje trubičky a odratúvali mince. Každý rok bol menej radostný a umožňoval im čoraz menej pohodlia, kým nevzali zo Saumuru všetko pekné a ostali tam iba holé chladné kamenné múry. Do tých čias už Margaret otca znenávidela, hoci ho vôbec nepoznala. Dokonca aj sluhov postupne poprepúšťali, celé časti hradu zavreli a nechali ich zájsť modrou plesňou.

Zamyslene zdvihla hlavu, uvažovala, či sa jej podarí nenápadne sa dostať k východnému krídlu, aby ju nezbadali a nepridelili jej nejakú činnosť. V jednej komnate vo veži si slobodne pobehovali myši, urobili si hniezda v starých kreslách a pohovkách. Vo vrecku mala plno otrusiniek, aby ich vylákala von, a strávila tam celé popoludnie. Bolo to jej útočisko, jej skrýša, o ktorej nikto nevedel, ani jej sestra Yolande.

Keď Margaret videla, ako muži z Paríža rátali knihy v prekrásnej otcovej knižnici, v noci sa tam vkradla a vzala ich toľko, koľko uniesla, odpratala ich do komnaty vo veži, než nadobro zmiznú. Necítila sa pre to vinná, dokonca ani vtedy, keď sa otec vrátil a po jej domove sa dunivo ozývali jeho hlučné rozkazy. Margaret nechápala, čo je to výkupné ani prečo ho musia zaplatiť, aby sa mohol vrátiť, no opatrovala knihy, ktoré sa jej podarilo zachrániť, dokonca aj tú, ktorú našla myš a obhrýzla ju.

Saumur bol labyrint zadných schodísk a chodieb, dedičstvo štyroch storočí budovania a rozširovania, čo znamenalo, že niektoré chodby sa bez zjavnej príčiny končili, kým do niektorých izieb sa dalo vojsť iba cez šesť ďalších. Napriek všetkému to bol jej domov, pokiaľ jej pamäť siahala. Margaret sa tam výborne vyznala a len čo si pošúchala lakeť, pridala do kroku, prešla po chodbe a vybrala sa cez širokú prázdnu komnatu obkladanú dubom. Matka by ju pokarhala, keby ju tadiaľ videla utekať. Margaret sa pristihla, že sa bojí, či nezačuje guvernantkine kroky, no vzápätí si spomenula, že aj postrach jej detstva prepustili spolu s ostatnými.

Dreveným schodiskom vyšla na plošinku na druhom poschodí, ktorá viedla rovno do východnej veže. Stará dlážka sa ohýbala, bola celá dokrútená a nad trámami sa vydúvala. Margaret tam strávila niekoľko dlhých popoludní, stúpala po doskách v zložitých obrazcoch, aby škrekľavo rozprávali. Pre zvuky, ktoré vydávali, ju nazvala Krákajúca komnata.

Trocha zadýchaná zastala pod rímsou, aby sa ako vždy poobzerala po hornej sieni. Bolo to zvláštne, že sa môže nahnúť ponad ten obrovský priestor, celkom hore zarovno lustrami s hrubými žltými sviecami. Uvažovala, kto ich na kráľovu návštevu pozažína, keď sluhov, ktorí to robievali, dávno prepustili, ale povedala si, že otec na to určite myslel. Niekde našiel zlato a najal nové služobníctvo. Hrad sa ním hemžil ako veža myšami, sluhovia behali hore-dolu za neznámymi povinnosťami a nikoho z nich nepoznala.

Vybrala sa do knižnice, kde bolo pusto a chladno, až sa triasla. Yolande vravela, že vo veľkých domoch mávali knižnice na prízemí, ale otec sa nezaujímal o knihy, ani keď boli bohatí. Ako prechádzala cez knižnicu s hrubou vrstvou prachu na policiach, pomaly nakreslila prstom do prachu tvár a ponáhľala sa preč. Z okna v knižnici vyzrela na nádvorie a zamračila sa, keď zbadala, ako sa bratia cvičia v šerme. Jean zrazil malého Louisa na kolená a smial sa pri tom. Na boku stál Nicholas, špičkou šable sa hrabal v prachu a zároveň ich oboch nahlas povzbudzoval. Margaret sa poobzerala, aby sa presvedčila, že ju nikto nevidí, ukázala prsom na najstaršieho brata a prekliala ho, žiadala Boha, aby Jean dostal na intímnych miestach vyrážky. Zdalo sa, že ho to nijako nezabrzdilo, stále sa veselo zaháňal, ale zaslúžil si to, lebo ju dopoludnia poštípal.

Na jej zdesenie sa zrazu Jean pozrel hore, uprene sa jej zadíval do očí. Mohutne vykríkol, počula to aj cez kosoštvorcové okenné tabule. Margaret zmeravela. Bratia ju radi naháňali, ústami a rukami napodobňovali trúbenie na lovecký roh, kým ju prenasledovali po miestnostiach a chodbách na hrade. Naozaj sú zaneprázdnení kráľovým príchodom? Zmocnila sa jej úzkosť, keď zbadala Jeana, ako zastal a ukázal hore a všetci traja vzápätí zmizli z dohľadu. Margaret sa vzdala myšlienky, že pôjde do svojej tajnej komnaty. Zatiaľ ju nenašli, ale ak prídu do knižnice, presnoria celú túto časť hradu. Bude lepšie, ak ich odláka čo najďalej.

Bežala, pridŕžajúc si vysoko zdvihnutú sukňu, a zároveň ich preklínala vyrážkami a pupencami. Naposledy ju prinútili vliezť do kotla vo veľkej kuchyni a vyhrážali sa, že zapália oheň.

„Maman!“ kričala Margaret. „Mamaaan!“

Bežala najrýchlejšie, ako vedela, sotva sa dotýkala schodov, prstami sa zľahka dotýkala stien, keď sa šmýkala po dlážke, a zahla do chodby k matkiným komnatám. Keď Margaret letela okolo, zarazená slúžka odskočila s metlou a vedrom. Počula, ako bratia o poschodie nižšie pokrikovali haló, ale nezastala, naraz skočila z troch schodov, ktoré sa zrazu zjavili pred ňou na dlážke, potom vybehla hore po ďalších troch schodoch, bol to nejaký starodávny úskok, ktorý si vymysleli pri stavbe hradu a na nič neslúžil. Dychčiac vbehla do matkinej obliekarne a zúfalo hľadala skrýšu. Zbadala šatník a rýchlo, priam mihnutím oka otvorila veľké masívne dvere a zmizla celkom vzadu, kde jej poskytoval útechu matkin parfum a husté kožušiny.

Nastalo ticho, hoci stále z diaľky počula, ako ju Jean volá. Margaret zatajila dych, aby sa nerozkašľala z prachu, ktorý rozvírila. Začula v komnate kroky a ani sa nepohla, bola ako socha. Jean by pokojne poslal Nicholasa a malého Louisa iným smerom a sám by nebadane snoril po okolí, aby v nej vyvolal pocit, že je v bezpečí. Margaret zatajila dych a zavrela oči. V šatníku bolo aspoň teplo a určite sa neodvážia hľadať ju v matkiných komnatách.

Kroky sa priblížili a dvere na šatníku sa bez varovania s vŕzganím otvorili. Margaret vo svetle zažmurkala na otca.

„Čo tu robíš, dievča?“ nástojčivo sa pýtal. „Nevieš, že príde kráľ? Ak máš čas na hranie, akože je Boh nado mnou, máš času až priveľa.“

„Áno, pane, mrzí ma to. Jean ma naháňal a...“

„Máš špinavé ruky. Pozri sa, ako si tu všetko zacapkala. Len sa pozri, Margaret! Pobehuješ si tu ako dieťa z ulice a kráľ je na ceste!“

Margaret sklonila hlavu, vyšla zo šatníka a opatrne za sebou zavrela dvere. Iste, ruky má čierne od špiny, zamazala si ich, keď ako divá letela cez horné komnaty. Rástol v nej hnev. Gróf René je jej otec, ale nepamätá si naňho, ani trochu. Je to len obrovský biely slizký kus chlapa, ktorý prišiel do jej domova a komandoval matku ako slúžku. Tvár má neprirodzene bledú, možno preto, lebo na roky uviazol v žalári. Jeho sivé oči sú chladné, napoly ich zakrývajú spodné viečka bez vrások, takže to vždy vyzerá, ako keby ponad ne uprene zízal. Určite vo väzení nehladoval. To bolo zrejmé. Vyčítal manželke, že krajčír pýtal veľa za vypustenie šiat, až sa rozplakala.

„Keby som mal čas, vyobšíval by som ťa, Margaret! Všetky tie šaty bude treba vyčistiť.“

Chvíľu vykrikoval a zlostne gestikuloval, zatiaľ čo Margaret stála so zvesenou hlavou a snažila sa tváriť patrične zahanbene. Kedysi boli v dome slúžky a sluhovia, vydrhli každý kameň a vyleštili všetok kvalitný francúzsky dub. Čia je to vina, že je tu teraz hromada prachu, ak nie toho muža, ktorý len z márnivosti zničil Saumur? Margaret si vypočula, ako sa matke sťažoval, že je hrad v zlom stave, ale bez armády služobníctva je Saumur priveľký, aby sa dal udržiavať v čistote.

Margaret nezabudla prikývnuť, keď otec zúril. Označoval sa za kráľa Jeruzalema, Neapolu a Sicílie, no na tých miestach nikdy nebola. Predpokladala, že preto je princezná, ale nebola si istá. Napokon, ani jedno z toho nezískal a nárok na papieri nemá cenu, veď len pení, naparuje sa a vypisuje zúrivé listy. Nenávidí ho. Ako tam stála, začervenala sa pri spomienke na rozhovor s matkou. Margaret chcela vedieť, prečo zasa neodíde. Matka najprv pevne stisla pery, ako keď zatiahne šnúru na mešci, a keď odpovedala, Margaret ju ešte nikdy nepočula tak prísne hovoriť.

Margaret cítila, že ten sliziak končí svoje tirády.

„Áno, pane,“ pokorne odvetila.

„Čože?“ zvýšil hlas. „Čo myslíš tým ‚Áno, pane?‘ Počúvala si ma vôbec?“ Na biele líca mu vystúpili červené škvrny, keď sa rozčúlil. „Prac sa!“ skríkol. „Nechcem ťa vidieť, kým ťa nedám zavolať, rozumela si? Dnes mám iné veci na práci, než ťa učiť, ako sa máš správať, čo očividne nevieš! Zdivela si! Po kráľovom odchode ti dám taký trest, na ktorý tak skoro nezabudneš. Choď. Vypadni!“

Margaret vybehla celá červená a roztrasená. Vonku na chodbe minula brata Louisa a pre zmenu sa jej zdal chápavý.

„Jean ťa hľadá v banketovej sále,“ zamrmlal. „Ak sa mu chceš vyhnúť, mala by si ísť okolo kuchyne.“

Margaret pokrčila plecami. Louis si myslel, že je chytrý, ale Margaret ho pridobre poznala. Bolo jasné, že Jean bude v kuchyni alebo niekde nablízku. Nemôžu ju strčiť do kotla, na to je tam priveľa služobníctva, ktoré chystá pre kráľa hostinu, no nepochybovala, že jej brat určite vymyslí niečo rovnako nepríjemné. Margaret dôstojne kráčala, nebežala, potláčala slzy, ktorým celkom nerozumela. Bolo jej predsa jedno, že sa ten sliziak zlostí, tak prečo potom? Rozhodla sa, že pohľadá matku, nájde ju uprostred toho zhonu a hluku, kde ešte pred niekoľkými dňami bolo ticho. Odkiaľ sa vzalo toľké služobníctvo? Nemajú naň peniaze a nemajú ani čo predať.

Do západu slnka sa bratia vzdali, prestali ju naháňať a išli sa obliecť na hostinu. Na hrade Saumur bolo ešte viac ľudí, lebo kráľ Karol poslal svoje služobníctvo napred. Okrem kuchárov, ktorých najali zo šľachtických sídiel aj z tunajšej dediny, tu boli aj majstri kuchári, ktorí kontrolovali každý postup, a vyše desať mužov v čiernom kontrolovalo každú komnatu, hľadali vyzvedačov a vrahov. Otec pre zmenu nepovedal nič, keď vypočúvali jeho stráže a velili im kráľovi muži. Všetci dedinčania už vedeli, že na návštevu príde kráľ. Keď sa stmievalo a lastovičky krúžili a preháňali sa po oblohe, vracali sa roľníci s rodinami zo záhumienkov a z polí. Postávali na kraji cesty do Saumuru a naťahovali krky, aby prví zazreli kráľovskú šľachtu. Keď okolo prechádzal kráľ, muži si sňali čiapky, mávali nimi vo vzduchu a s jasotom ho vítali.

Príchod kráľa Karola nebol ani zďaleka taký pôsobivý, ako si Margaret myslela. Z okna vo veži sledovala malú skupinku jazdcov, ktorí cválali z juhu po ceste. Nebolo ich viac ako dvadsať a tvorili hlúčik okolo štíhlej tmavovlasej postavy v svetlomodrom plášti. Pokiaľ videla, kráľ nezastal a nepoďakoval sa poddaným za pozdrav. Margaret uvažovala, či si nemyslí, že svet je plný jasajúcich ľudí, že tvoria súčasť krajiny ako stromy a rieky.

Keď kráľovská družina prešla cez hlavnú bránu, Margaret sa vyklonila z otvoreného okna a sledovala ich. Kráľ jej pripadal dosť obyčajný, keď na nádvorí zosadol z koňa a podal sluhovi opraty. Jeho muži sa tvárili prísne a vážne a viacerí, nielen jeden, sa s nechuťou poobzerali po okolí. Margaret k nim okamžite pocítila odpor. Sledovala, ako otec vyšiel von a uklonil sa kráľovi, prv než vošli dnu. Reného hlas doliehal až hore k oknu, bol hlučný a chrapľavý. Veľmi sa snaží, pomyslela si Margaret. Kráľa pochlebovanie určite unavuje.

Hostina bola hrozná, Margaret s Yolandou v naškrobených šatách napáchnutých gáfrom a cédrom a priveľmi vzácnych, aby ich zašpinili, vykázali až na samý koniec dlhého stola. Bratia, ktorí sedeli bližšie ku kráľovi, k nemu otáčali hlavy asi ako cestujúci ku kozubu v dobrom hostinci. Jean ako najstarší sa pokúsil konverzovať, no jeho snaženie bolo také pompézne a formálne, že Margaret mala chuť nahlas sa zasmiať. Atmosféra bola neznesiteľne dusná a, samozrejme, sestra Yolande ju pod stolom poštípala, aby vykríkla a urobila si hanbu. Margaret ju pichla vidličkou zo strieborného príboru, ktorý doteraz nevidela.

Vie, že nesmie rozprávať, to jej matka Izabela dala jasne najavo. A tak tam mlčky sedela, zatiaľ čo víno tieklo potokom a kráľ medzi chodmi občas poctil otca alebo Jeana úsmevom.

Margaret si pomyslela, že kráľ Karol je príliš chudý a nosatý, než aby bol pekný. Oči mal ako drobné čierne koráliky a tenké linky čierneho obočia akoby mal vytrhané. Dúfala, že to bude elegantný a charizmatický muž alebo že bude mať aspoň nejakú korunu. Namiesto toho sa kráľ nervózne vŕtal v jedle, ktoré mu očividne nebolo po vôli, a len jemne zdvihol kútiky úst, keď sa pokúšal o úsmev.

Otec vypĺňal ticho historkami a spomienkami na dvor a Margaret sa zaňho a za prúd jeho prázdnych rečí hanbila. Jediný rozruch nastal, keď otec rozhadzujúc rukami zhodil pohár vína, no razom tam bolo služobníctvo a všetko upratalo. A aj keď gróf René nevnímal, že sa kráľ nudí, Margaret si to všimla. Pri každom chode sa piplala s jedlom a uvažovala, čo to všetko asi stálo. Sieň osvetľovali drahé čerstvé voskové a dokonca aj biele sviece, ktoré zvyčajne používali iba na Vianoce. Predpokladala, že po kráľovom odchode budú niekoľko mesiacov trpieť núdzu. Snažila sa baviť sa, ale pri pohľade na otca, ktorému sa od dlhého smiechu natriasala hlava, ju premáhala zlosť. Margaret chlipkala cider a dúfala, že si uvedomia, ako s tým nesúhlasí, ba dokonca ich tým privedie do rozpakov. Bola to pôsobivá myšlienka, že sa pozrú smerom, kde sedí, a uvidia upäté dievča, a potom sa pozrú na podnosy prehýbajúce sa pod horami jedla, ktorých sa sotva niekto dotkol, kým priniesli ďalší chod. Vedela, že kráľ Karol sa stretol s Janou z Arku, a túžila sa ho na ňu spýtať.

Teta Mária, ktorá sedela pri kráľovi, počúvala Reného s rovnakým odmietavým výrazom na tvári ako Margaret. Tá si všimla, ako teta opakovane zablúdila pohľadom na matkino hrdlo bez šperkov. Všetky pošli na financovanie jeho neúspešných ťažení. Ako kráľova manželka mala Mária na sebe prekrásny rubínový náhrdelník, ktorý visel rovno medzi jej poprsím. Margaret sa snažila nedívať sa tam, lenže ten náhrdelník mal predsa upútať pozornosť. Podľa nej by vydatá žena nemala takto pútať prsami pohľady mužov, no očividne pútala. Mária a René vyrástli na Saumure a Margaret si všimla, ako sa teta najprv skúmavo pozrela na matkino holé hrdlo a uši a vzápätí šibla pohľadom na obrovské tapisérie na stenách. Ktovie, či niektoré spozná. Podobne ako služobníctvo, požičali alebo prenajali si ich len na pár dní. Priam počula, ako tete v duchu klikajú myšlienky ako guľôčky na počítadle. Matka odjakživa tvrdila, že Mária má tvrdé srdce, ale získala si ním kráľa a spolu s ním luxusný život.

Margaret nie po prvý raz zauvažovala, čo priviedlo kráľa Karola na Saumur. Počas večere sa určite nebude hovoriť o vážnych veciach, dokonca ani skôr, ako si kráľ oddýchne či na druhý deň zapoľuje. Margaret sa rozhodla, že pred spaním zájde na balkón nad hornou sieňou. Tam otec zavedie vážených hostí k plápolajúcemu veľkému kozubu na svoje najvyberanejšie vína. Pri tej myšlienke sa nahla bližšie k Yolande práve vo chvíli, keď ju z čistej nezbednosti chcela poštípať do holého ramena.

„Ak to urobíš, Yolande, vykrútim ti ruku, až vykríkneš,“ zamrmlala.

Sestra prudko odtiahla ruku, ktorou sa zakrádala ponad stôl. Pätnásťročná Yolande bola jej najbližšia spoločníčka, hoci v poslednom čase začala mať noblesné maniere ako mladá žena a sebavedome povedala Margaret, že už sa nemôže hrať ako decko. Dokonca jej darovala prekrásnu maľovanú bábiku, no darček znehodnotila pohŕdavou poznámkou, že detské veci už nepotrebuje.

„Pôjdeš so mnou po hostine na zadné schodisko počúvať na balkón? Ku Krákajúcej komnate?“

Yolande zauvažovala, mierne zaklonila hlavu, keď porovnávala svoj nový dospelácky pocit s túžbou vidieť, ako sa kráľ v súkromí rozpráva s ich otcom.

„Možno na chvíľu. Lebo sa bojíš tmy.“

„Ty sa bojíš, Yolande, a dobre to vieš. Nebojím sa ani pavúkov, dokonca ani tých veľkých. Tak pôjdeš?“

Margaret zacítila matkin karhavý pohľad a vzala si nakrájané ovocie naukladané na ľadovej vrstve. Tenké kúsky ovocia boli napoly zmrznuté a výborne chutili, už si nevedela spomenúť, kedy naposledy sa jedlo končilo takými lahôdkami.

„Pôjdem,“ pošepla Yolande.

Margaret sa radšej načiahla a prikryla svojou rukou sestrinu, nemienila riskovať matkin trest za ďalšie utrúsené slovo. Otec rozprával nejakú nudnú historku o jednom svojom vazalovi a kráľ sa zasmial, čím vyvolal pri stole vlnu smiechu. Jedlo bolo naozaj výborné, no Margaret dobre vedela, že na Saumur neprišiel kvôli jedlu a vínu. So sklonenou hlavou sa pozrela na francúzskeho kráľa za vrchstolom. Vyzeral tak obyčajne, no Jean, Louis a Nicholas boli očividne unesení a len čo z jeho kráľovských úst unikla nepatrná poznámka, zabudli na jedlo. Margaret sa v duchu usmiala, ráno bude mať dôvod doberať si ich. Odplatí sa im, že ju naháňali ako nejakú líšku.

3

V Krákajúcej komnate bolo ticho, keď tadiaľ naboso prechádzala Margaret. Minulé leto strávila čiastočne tým, že si uhlíkom nakreslila na zadnú stranu akejsi starej mapy podlahu a drobnými krížikmi si vyznačila každý vŕzgajúci spoj alebo dosku. Svetlo z kozuba v hornej sieni zalialo balkón a Margaret prechádzala po dlážke ako tanečnica, robila obrovské kroky podľa vzoru, ktorý nosila v hlave. Nič nezakrákalo, a keď sa víťazoslávne dostala k balkónu, zvrtla sa a zavolala gestom Yolande.

Sestra, ožiarená mihotavým zlatistým svetlom a tieňom, bojazlivo kývla rukou, no premklo ju rovnaké zakázané vzrušenie a zakrádala sa po vyleštenej dlážke, ale zakaždým, keď pod ňou dosky zavŕzgali, vystrúhala na Margaret grimasu. Dievčatá pri každom zvuku priam zamreli, no otec s kráľom si to nevšímali. Plameň v kozube pukal a praskal, v starom dome sa v noci vždy všetko hýbalo a posúvalo. René z Anjou sa nepozrel hore, kde sa pri sestre uvelebila Yolande a cez drevenú balustrádu sa dívala na to, čo sa odohrávalo dolu pod ňou.

Horná sieň ostala po tom, čo rozpredali zariadenie zo Saumuru, takmer neporušená. Možno preto, že tvorila srdce a stred rodinného sídla, tunajšie tapisérie a nábytok boli v bezpečí pred ľuďmi z Paríža. Kozub bol taký veľký, že doň mohol vojsť dospelý muž, ani nemusel zohnúť hlavu. Vnútri veselo horelo poleno veľké ako menšia pohovka, čierne kovové kutáče, ktoré na ňom ležali, sa natoľko rozžeravili, až sa špičky zlatisto leskli. Kráľ Karol sedel v obrovskom čalúnenom kresle blízko pri ohni, kým René stál a pohrával sa s čašami a fľaškami. Margaret celá uveličená sledovala, ako otec strčil kutáč do čaše vína pre svojho kráľa, na čo v čaši zasyčalo a para prevoňala vzduch. Zacítila klinčeky a škoricu, a keď si predstavila ich chuť, priam jej vykrútilo ústa. Nanešťastie sa teplo nevznieslo až hore k jej skrýši. Kamenné steny hradu ho najmä v noci okamžite pohltili. Margaret sa triasla od zimy, keď tam sedela s nohami schúlenými do boku, pripravená vyhnúť sa svetlu, keby sa otec pozrel hore.

Videla, že obaja muži sa preobliekli. Otec mal na sebe prešívaný plášť na spanie, voľné nohavice a plstené topánky. V mihotavom svetle jej pripadal skôr ako čarodejník, keď nad čašami čaroval s ohňom a parou. Kráľ mal oblečený ťažký odev z nejakej lesklej látky, v páse stiahnutý opaskom. Páčila sa jej neskutočná predstava, že je svedkom nejakého tajomného obradu dvoch čarodejníkov. No otcov slizký tón ju obral o všetky ilúzie.

„Vy ste ich priviedli až sem, vaša výsosť, nikto iný. Keby ste neobsadili Orléans a neposilnili armádu, neprosíkali by teraz o prímerie. To je znak našej sily a ich slabosti. Prišli za nami ako prosebníci, vaša výsosť. A to všetko na našu slávu a na slávu Francúzska.“

„Možno máte pravdu, René. Napriek tomu sú prefíkaní a múdri skoro ako Židia. Keby som umieral od smädu a Angličan by mi ponúkal čašu vody, zaváhal by som a snažil sa prísť na to, akú výhodu mu to prinesie. Môj otec bol dôverčivejší. Za jeho dobrú vôľu sa mu odplatili podlosťou.“

„Súhlasím s vami, vaša výsosť. Dúfam, že už nikdy nebudem natoľko dôverovať anglickému šľachticovi, že si neskontrolujem vrecká po tom, čo si s ním podám ruky. Ale máme správu od vášho veľvyslanca. Píše v nej, že sa s ním anglický kráľ skoro vôbec nebavil a že ho k nemu zaviedli a hneď ho aj odtiaľ rýchlo odviedli, akoby v tej komnate horelo. Tento Henrich nie je ako jeho otec, lebo by už pred pár rokmi pokračoval v bezohľadnom ničení. Myslím, že ponuka, ktorú nám predostreli, je prejav slabosti – a práve pre tú ich slabosť môžeme získať späť zeme, o ktoré sme prišli. Pre Anjouovcov, vaša výsosť, ale aj pre Francúzsko. Môžeme si dovoliť nechopiť sa takej príležitosti?“

„A presne preto ich podozrievam, že nastražili pascu,“ mrzuto odvetil kráľ Karol, popíjajúc horúce víno a vdychujúc stúpajúcu paru. „Ó, pridobre chápem, že chcú, aby francúzska princezná vylepšila ten ich zamorený rod a požehnala ho lepšou krvou. Bol som svedkom, ako sa dve moje sestry, René, dostali do anglických rúk. Môj otec bol... v posledných rokoch nevypočítateľný. Som presvedčený, že plne nechápal, aké je nebezpečné dať kráľovi Richardovi Isabelle a tomu anglickému mäsiarovi moju milovanú Catherine. Je to také prekvapujúce, že si teraz robia nárok na môj vlastný trón, na moje vlastné dedičstvo? Aká bezočivosť, René! Ten chlapec Henrich je muž dvoch tvárí: jedna anjelská a jedna čertovská. Keď si pomyslím, že môj synovec je anglický kráľ! Svätí sa určite smejú alebo plačú – ani neviem!“

Kráľ dopíjal čašu a dlhý nos ponoril do nádoby. Keď sa dostal až k usadenine na dne, vystrúhal grimasu a utrel si do rukáva červenú linku okolo úst. Pomaly kývol rukou, keď mu Margaretin otec nalial do čaše a z mriežky v ohnisku vzal druhý kutáč.

„Nemám chuť posilniť ich nárok ďalšou kvapkou francúzskej krvi, drahý gróf. Dopustíte, aby moje vlastné deti prišli o dedičstvo v prospech cudzieho kráľa? A kvôli čomu? Malému Anjou? Maine? Prímeriu? Radšej zhromaždím armádu a vykopnem ich, až budú celí modrí a spadnú do mora. Takto im chcem odpovedať, a nie prímerím. To by nám neslúžilo ku cti. Stratili by sme všetku dôstojnosť, zatiaľ čo oni si budú v Calais predávať pšenicu a soľ a leštiť si čižmy o francúzske stoly. To by bolo neznesiteľné, René.“

Margaret zhora videla, ako sa mení výraz na otcovej tvári, čo si skľúčený kráľ nevšimol. René tuho rozmýšľal a starostlivo vyberal slová. Matka mu dávala olej a senný list proti zápche, jediné dedičstvo, ktoré si, ako sa zdá, priniesol z väzenia. Ťažká biela hlava mu očervenela od vína alebo od horúčavy a pripadal jej ako pripečený, muž plný niečoho nepríjemného. Pocítila k nemu ešte väčší odpor a bezdôvodne dúfala, že bude ešte sklamanejší, keď nedostane to, čo chce, nech je to čokoľvek.

„Vaša výsosť, som vám vo všetkom k službám. Ak poviete, že ideme do vojny, na jar budem so svojím vojskom pochodovať proti Angličanom. Dúfajme, že nám bude opäť priať šťastie ako pri Orléanse.“

„Alebo ako pri Agincourte,“ odvetil zatrpknuto kráľ Karol. Na okamih urobil trhaný pohyb rukou, ako keby chcel hodiť čašu do ohňa. Ovládol sa, no očividne ho to stálo dosť námahy. „Prisahám, že keby som mal víťazstvo isté, už zajtra by som vztýčil zástavy.“ Chvíľu sa zamyslene díval do ohňa na blikajúce a poskakujúce plamene. „Lenže ja som ich videl bojovať, tých Angličanov. Ešte sa pamätám na tie zvery s červenými tvárami a na ich víťazný rev. Nevedia sa správať, ich muži sú doslova barbari. Vy to poznáte, René. Tiež ste s nimi mali tú česť, s tými bravčovými kolenami s mečmi a lukmi, tými tučnými, nemotornými horami mäsa, čo vedia iba zabíjať.“ Rozčúlene mávol rukou nad temnými spomienkami, no Margaretin otec sa ho odvážil prerušiť, prv než zničí všetky jeho nádeje a plány.

„Bolo by to víťazstvo, keby sme si mohli vziať polovicu ich zeme vo Francúzsku a navyše bez boja, vaša výsosť! Stačil by iba prísľub, že bude prímerie a že súhlasíme so sobášom. Získame oveľa viac, ako od nich vymámil ktokoľvek za posledných desať rokov. Už nemajú anglického leva a my im odoprieme srdce Francúzska.“

Kráľ Karol si odfrkol.

„Ste priehľadný, René. Chápem, že chcete dostať naspäť rodinné zeme. Pre váš rod je to jasná výhoda. Pre mňa už menej!“

„Nemôžem to poprieť, vaša výsosť. Ste predvídavejší, pokiaľ ide o budúcnosť, ako kedy budem ja. No aj tak vám môžem lepšie slúžiť, keď bude Anjou a Maine moje. Z tamojšej renty splatím svoje dlhy korune, vaša výsosť. Môj zisk je ich strata a som presvedčený, že aj jeden aker Francúzska stojí za drobné riziko.“ Prihrieval tú tému, lebo videl, že kráľ s nevôľou súhlasil. „Čo i len jeden vrátený aker Francúzska je hoden veľmi veľa, najmä ak sa vráti od starého nepriateľa. Je to víťazstvo a je jedno, či ho získame späť vyjednávaním, alebo prelievaním francúzskej krvi. Vaša šľachta uvidí iba to, že ste ho získali od Angličanov späť.“

Kráľ si vzdychol, čašu postavil na kamennú dlažbu a unavene si pošúchal oči.

„Ak na to pristanem, vaša dcéra bude, samozrejme, anglická kráľovná. Verím, že má pevné morálne zásady.“

„Vaša výsosť, je to naozaj zdržanlivá a ušľachtilá duša. Keby ste mali na anglickom dvore verného člena našej rodiny, len by sa tým upevnila vaša pozícia.“

„Áno... to by bolo,“ povedal Karol. „Ale to je skoro incest, René. Kráľ Henrich je môj synovec. Vaše dcéry sú moje netere. Musel by som požiadať pápeža o mimoriadny dišpenz – a to bude niečo stáť, teda ak chceme, aby ho udelil do desiatich rokov.“

René sa usmial nad tými náznakmi pokroku. Vedel, že Angličania by poslali do Ríma po dišpenz, keby ho požadoval. Takisto si uvedomoval, že si jeho kráľ vyjednáva svoj desiatok výmenou za súhlas. Vôbec ho netrápilo, že v saumurských pokladniciach sú iba prázdne mešce a pavúky. Veď si ešte požičia – od Židov.

„Môj pane, bude mi, prirodzene, cťou znášať tie náklady. Cítim, že sme sa dostali veľmi blízko k riešeniu.“

Karol pomaličky sklonil hlavu, ústami prežúval, ako keby kdesi na zadnom zube našiel zvyšok jedla.

„Výborne, toto nechám na vás, René, povediete ma. Opäť budete pánom Anjou a Maine. Verím, že nám za to preukážete patričnú vďaku.“

René si kľakol, načiahol sa za kráľovou rukou a pritisol si ju k perám.

„Som váš muž, vaša výsosť. Môžete sa na mňa plne spoľahnúť, splním akúkoľvek povinnosť, kým nevycedím poslednú kvapku krvi.“

Vysoko nad nimi sa Margaret od nich odvrátila, vyvaľujúc oči. Yolande sa uprene dívala s pootvorenými ústami. Margaret jej ich jemne prstom zavrela.

„Ja som už zadaná,“ zašepkala Yolande. „Otec by nezrušil moje zasnúbenie.“

Potichu sa naraz zakrádali preč zo svetla. Margaret zakaždým zažmurkala, keď dlážka pod nimi zaprotestovala. Mimo balkóna v prítmí sestry zastali. Yolande sa od vzrušenia chvela, chytila sestru za ruky a poskakovala na mieste, akoby chcela tancovať.

„Vydáš sa za kráľa, Margaret. Určite si to ty.“

„Za anglického kráľa,“ zopakovala pochybovačne Margaret. Odjakživa vedela, že manžela jej vyberú, ale nazdávala sa, že jej ho nájde matka alebo aspoň bude mať čo do toho hovoriť. Popudlivo sa pozrela na sestru, poskakujúc ako drozd v tieni.

„Dohadovali sa o mne ako o jalovici na trhu, Yolande. Počula si ich. To je... hrozné.“

Yolande ju odtiahla ďalej do ďalšej, ešte tmavšej komnaty, kam neprenikalo svetlo z balkóna. V slabom mesačnom svite sestru objala.

„Budeš kráľovná, Margaret. Na tom záleží. Ich Henrich je aspoň mladý. Mohli ťa vydať za nejakého starého tučného veľmoža. Nie si nadšená? Keď budeme dospelé, budem sa ti musieť pokloniť, keď sa stretneme. Naši bratia sa ti budú musieť pokloniť!“

Margaret sa pri myšlienke, že brat Jean bude musieť uznať, že má vyššie postavenie, po tvári pomaly rozlieval úsmev. Bola to príjemná predstava.

„Možno prikážem nejakému anglickému strážcovi, aby ho vopchal do kotla,“ zachichotala sa.

„To môžeš a nikto ťa nezastaví, lebo budeš kráľovná.“

Yolandina jednoduchá radosť sa preniesla aj na Margaret a dievčatá sa v tme chytili za ruky.

†

Mesto Angers bolo večer prekrásne. Hoci to bolo hlavné mesto Anjou a navyše pod anglickou nadvládou, tunajší obyvatelia zriedkavo stretali cudzích utláčateľov, teda okrem súdov a vyberačov daní. Tak ako každý rok pozval Reuben Mosselle do svojho domu pri rieke veľa anglických obchodníkov. Pokiaľ ide o obchod, slávnosť sa mu vždy vyplatila, pokladal ju za dobrú investíciu.

Na rozdiel od Francúzov a Angličanov sa obliekal veľmi jednoducho a nosieval tmavé farby. Už oddávna nemal vo zvyku dávať oblečením najavo, že je bohatý. Nebolo dôležité, že mohol predať a kúpiť si mnohých mužov v tejto miestnosti, ani že mu tretina z nich dlhovala celý majetok v zlate, v pozemkoch alebo mal ich majetok v zástave. Bol to skromný človek, či už v banke, alebo mimo nej.

Všimol si, že manželka sa rozpráva s lordom Yorkom, snažila sa, aby sa u nich cítil príjemne. Sara je hotový poklad, oveľa ľahšie jej padlo baviť sa s odmeranými anglickými vládcami. Reuben mal vôbec radšej Francúzov, lebo ich bystré mysle vedeli oveľa lepšie vnímať jemné odtienky obchodovania. No York velil anglickému vojsku v Normandii, a preto ho, samozrejme, pozvali. Ten muž mal na starosti zmluvy na obrovské sumy, len aby nakŕmil svojich vojakov. Reuben si vzdychol, že si musí pocvičiť angličtinu, a pretlačil sa k nim pomedzi dav ľudí.

„Mylord York,“ oslovil ho so zdvorilým úsmevom. „Ako vidím, s mojou manželkou ste sa už zoznámili. Je pre nás veľká česť, že ste navštívili náš dom.“

Šľachtic sa obzrel, kto ho oslovil, a Reuben sa prinútil usmievať sa, keď ho prebodával pohŕdavým pohľadom. Tá chvíľa trvala celú večnosť, potom York na znak vďaky sklonil hlavu a prelomil kliatbu.

„Á, hostiteľ,“ zvolal York bez známky srdečnosti. „Monsieur Moselle, dovoľte, aby som vám predstavil svoju manželku, vojvodkyňu Cecily.“

„Mon plaisir, madame,“ s úklonom povedal Reuben.

Nepodala mu ruku, ktorú za ňou načiahol, preto rozpaky zakryl tým, že sa pohrával s pohárom vína. Na hrdle sa jej ligotali diamanty a chladnými očami a úzkymi perami bez úsmevu sa výborne hodila k svojmu anglickému manželovi. Reuben si pomyslel, že pôsobí stroho a bez zmyslu pre humor. Obočie mala takmer celé vytrhané a na bielom čele sa jej skvela čipkovaná stužka vyšívaná drahokamami.

„Máte veľmi pekný dom, monsieur,“ povedala vojvodkyňa. „Manžel mi povedal, že ste obchodník.“ To slovo vyslovila tak, ako keby nezniesla ten pocit, že si ním zašpiní pery.

„Ďakujem, madame. Mám malú banku a obchod, zväčša pre miestnych. Vaši chrabrí vojaci potrebujú byť v zime sýti a v teple. A mne pripadlo, aby som sa o trocha ich pohodlia postaral.“

„Za celý majetok v zlate,“ dodal York. „Uvažoval som nad inými dodávateľmi, monsieur Moselle, no tu sa o takých veciach nebavme, nehodí sa to.“

Reuben nad tým tónom zažmurkal, hoci ho už počul od mužov najrôznejšieho spoločenského postavenia.

„Dúfam, že vás presvedčím o opaku, mylord. Je to výnosný vzťah pre nás oboch.“

Pri zmienke o výnosnosti manželka skrivila ústa, ale Reuben sa neprestajne usmieval, veľmi sa snažil byť dobrý hostiteľ.

„Už čoskoro sa bude podávať večera, madame. Dúfam, že si užijete drobné radosti, ktoré sme prichystali. Ak máte chvíľku čas, oranžéria je v noci prekrásna.“

Práve keď sa chcel Reuben ospravedlniť, začul zo záhrady zvýšené chrapľavé hlasy. Tuho stisol pery a odpil si vína, čím zakryl rozčúlenie. Jeden miestny roľník sa ho snažil už nejaký čas dostať pred zmierovacieho sudcu. Bola to celkom obyčajná záležitosť a pridobre poznal mestských úradníkov, než aby si robil starosti pre nejakého chudáka sedliaka a jeho krivdu. Je dosť dobre možné, že ten úbožiak prišiel vyrušovať na jeho slávnosť. Zaklonil hlavu a s manželkou si vymenili pohľady, z čoho pochopil, že mu rozumie.

„Musím sa rozlúčiť a venovať sa ďalším hosťom. Lady Yorková, mylord. Prijmite moje hlboké ospravedlnenie.“

Hluk bol čoraz väčší a videl, ako sa tým smerom obracajú desiatky hláv. Reuben sa hladko predieral davom, s úsmevom sa ospravedlňoval. Jeho manželka určite zabaví anglického lorda a jeho chladnú manželku. Sara je boží dar zbožnému mužovi.

Jeho dom patril kedysi francúzskemu barónovi, na rodinu padli ťažké časy, po porážke v boji boli prinútení predať celý svoj majetok. Reuben ho hneď kúpil napriek veľkému odporu miestnych šľachtických rodín, ktoré sa ohradzovali proti tomu, aby Žid vlastnil kresťanský dom. No Angličania boli v tomto ohľade miernejší alebo sa aspoň dali ľahko podplatiť.

Reuben prišiel k veľkému oknu z priezračného skla, ktoré viedlo na trávnik. V ten večer bolo otvorené, aby dnu prúdil teplý vzduch. Zamračil sa, keď na pekne upravenom trávniku zbadal vojakov v čižmách. Jeho hostia počúvali, preto prehovoril pokojne a potichu.

„Ako vidíte, páni, práve sme uprostred súkromnej večere pre zopár priateľov. Nemôže tá záležitosť počkať do zajtrajšieho rána?“

„Ste Reuben Moselle?“ spýtal sa jeden z vojakov. V jeho hlase znel posmech, lenže s tým sa Reuben stretával každý deň a prívetivý výraz na jeho tvári neochabol.

„Som. Ste v mojom dome, pane.“

„Dobre sa vám vodí,“ odvetil vojak a pozrel sa do siene.

Reuben si odkašlal, pocítil prvý záchvev nervozity. Ten muž vystupoval príliš sebavedome, zvyčajne by očakával istú dávku obozretnosti, keď vidí bohatstvo a moc.

„Môžete ma poctiť a prezradiť mi aj vy svoje meno, pane?“ vyzval ho Reuben a hlas mu zastrel chlad. Ten vojak si od neho nezaslúži toľkú zdvorilosť, lenže ešte stále sa k nim obracalo dosť zvedavých hláv.

„Kapitán Recine zo Saumuru, monsieur Moselle. Mám rozkaz zatknúť vás.“

„Prosím? Z čoho som obvinený? Ubezpečujem vás, kapitán, že je to omyl. Zmierovací sudca je vnútri. Dovoľte, zavediem vás k nemu a vysvetlí vám...“

„Mám svoje rozkazy, monsieur. Obvinili vás na départemente. Teraz pôjdete so mnou. Môžete to vysvetliť sudcovi.“

Reuben sa vyjavene díval na vojaka. Mal špinavé ruky a smradľavú uniformu, ale pôsobil znepokojujúco sebavedome. Za chrbtom vycerili traja ďalší vojaci svoje žlté zuby, tešili sa, že vyvolali toľké nepríjemnosti. Pri pomyslení, že bude prinútený ísť s takými mužmi, sa Reuben začínal potiť.

„Nemôžem nejako pomôcť, monsieur Moselle?“ ozval sa mu pri pleci hlas.

Otočil sa a zbadal tam stáť s pohárom v ruke lorda Yorka. Reuben si uľahčene vydýchol. S končistou bradou a širokými plecami vyzeral anglický šľachtic ako vojak. Francúzski vojaci boli v tej chvíli zdvorilejší.

„Tuto... kapitán hovorí, že som zatknutý, lord York,“ poponáhľal sa s odpoveďou Reuben a zámerne použil hodnosť. „Zatiaľ mi nepovedal, z čoho som obvinený, ale som presvedčený, že ide o nejaký omyl.“

„Chápem. Z čoho je obvinený?“ spýtal sa York.

Reuben si všimol, že mu vojak chcel najprv bezočivo odvrknúť, no vzápätí si to rozmyslel. Nebolo by od obyčajného kapitána múdre, keby si pohneval muža s takou povesťou a vplyvom, ako mal York.

„Z rúhania a bosoráctva, mylord. Musí sa zodpovedať na súde v Nantes.“

Reuben cítil, ako mu od prekvapenia klesla sánka.

„Rúhanie a... to je šialené, monsieur. Kto ma obvinil?“

„Neprináleží mi na to odpovedať,“ odvetil vojak. Sledoval lorda Yorka a plne si uvedomoval, že sa môže rozhodnúť a zasiahnuť do veci. Aj Reuben sa obrátil k Angličanovi.

„Pane, ak im prikážete, aby sa vrátili zajtra ráno, celkom určite nájdem svedkov a získam záruky, ktoré dosvedčia, aká je to nepravda.“

York sa naňho pozrel z výšky svojej postavy a vo svetle lampáša sa mu zalesklo v očiach.

„Nezdá sa mi, že je to záležitosť anglického práva, monsieur Moselle. To sa ma netýka.“

Keď to kapitán počul, doširoka sa usmial. Pristúpil bližšie k Reubenovi a silno ho zdrapil za rameno.

„Žiadam o zhovievavosť, monsieur. Poďte so mnou. Nerád by som vás odtiaľto odvliekol.“ Jeho stisk ešte zosilnel, čím prezradil, že to, čo povedal, je lož. Reuben sa zatackal, nemohol uveriť tomu, čo sa deje.

„Zmierovací sudca je u mňa v dome, kapitán! Dovoľte mi, aby som ho sem aspoň priviedol. Všetko vám vysvetlí.“

„To nie je miestna záležitosť, monsieur. Radšej povedzte niečo iné, aby som mal to potešenie a mohol vám takú vraziť, že zhltnete všetky vybité zuby!“

Reuben pokrútil hlavou, onemel od strachu. Mal päťdesiat rokov a ťažko sa mu dýchalo. To kruté zaobchádzanie ho vyľakalo.

Richard, vojvoda z Yorku, trocha pobavene sledoval, ako jeho hostiteľa vedú preč. Spomedzi ľudí k nemu kráča manželka, zastane pri ňom a s potešením sa díva, ako staršieho potkýnajúceho sa muža odvádzajú cez záhradu jeho väznitelia.

„Nazdávala som sa, že to bude ukrutne nudný večer,“ povedala. „So Židmi sa ináč nedá. Ak ich niekto neupozorní, kde je ich miesto, sú čoraz bezočivejší. Dúfam, že ho za tú jeho drzosť zmlátia.“

„Celkom určite, drahá,“ odvetil pobavene.

Obaja začuli z hlavnej siene výkrik, keď sa Reubenova manželka dozvedela tú novinu. Cecily sa usmiala.

„Teraz by som si rada pozrela oranžériu,“ otočila sa k manželovi a podala mu ruku, aby ju odviedol dnu.

„To sú dosť vážne zmeny, drahá,“ skonštatoval zamyslene York. „Ak chcete, kúpim pre vás ten dom. V Angers je v lete prekrásne a nič tu nevlastním.“

Potriasla hlavou a zošpúlila pery.

„Radšej nech po predchádzajúcom majiteľovi zhorí a postaví sa nanovo,“ odvetila, na čo sa zasmial, keď vchádzali dnu.

4

Reuben zacítil v ústach chuť krvi, keď tackajúc šikmo prechádzal po ceste. Cítil pach neumytého davu, ľudia s tvárami červenými od spravodlivého rozhorčenia po ňom vykrikovali a pľuli naňho, nazývali ho „Ježišovým vrahom“ a „rúhačom“. Niektorí doňho hádzali kamene a studené mokré odpadky, ktoré mu zasiahli hruď a skĺzli dolu cez rozopnutú košeľu.

Reuben si rozzúrených občanov nevšímal. Sotva mu mohli ublížiť viac ako doteraz. Každý kúsok tela mal dobitý a pokrytý modrinami a z jedného oka mu ostala iba lepkavá slepá masa, z ktorej mu po líci stekala tekutina. Kríval, keď ho postrkávali ulicami Nantes, vykrikovali, keď mu cez onuce na nohách presakovala krv a na kameni za ním ostávali krvavé stopy.

Za tie mesiace mučenia a väznenia schudol, no nestratil vieru. Nikdy ani na okamih nezapochyboval, že jeho nepriatelia budú potrestaní rovnako. Boh si ich nájde a rozžeraveným železom ich prinúti skloniť hlavy. No jeho viera v akúkoľvek ľudskú slušnosť bola rozdrvená ako jeho nohy. Nikto sa neprišiel zaňho prihovoriť ani ho obrániť pred súdom. Poznal najmenej desať mužov, ktorí mali moc a bohatstvo a mohli sa postarať o jeho prepustenie, no všetci mlčali, keď sa rozšírila správa o jeho hrozných zločinoch. Reuben unavene pokrútil hlavou, odovzdal sa svojmu osudu. To nedávalo nijaký zmysel. Načo by muž v jeho postavení pil po večeroch krv kresťanských detí! Načo, keď má v pivnici dobré červené víno!

Jeho obvinenia boli ohavné a bol presvedčený, že sa ukáže, aké sú to lži. Nijaký rozumný človek tomu nemôže uveriť. A napriek tomu mestskí sudcovia oduli svoje tučné pery, keď sa pozerali na zlomenú doráňanú postavu, ktorú vytiahli z cely. Dívali sa naňho s odporom, ako keby sa sám rozhodol, že bude šuchtavou a smradľavou ruinou, akú z neho urobili súdni inkvizítori. Sudcovia v čiernych klobúkoch nad ním vyhlásili rozsudok smrti stiahnutím z kože, pričom boli nadmieru spokojní, že si dobre vykonali prácu.

Reuben nabral v cele istý druh odvahy, keď musel nosiť čižmu, ktorú mohli tak tuho utiahnuť, až mu praskali a lámali sa kosti. Nikdy v živote nemal silu ani odvahu bojovať. Zbohatol pomocou toho, čo mu Boh nadelil – svojím umom, a potajomky pohŕdal tými, ktorí sa vystatovali, ako vedia zdvihnúť kus dlhého železa a švihnúť ním. Ani keď zažíval neznesiteľnú bolesť a hrdlo mal rozdrané od kriku, nepriznal sa. Doteraz nevedel, že má v sebe toľkú tvrdohlavosť, možno to bol jediný spôsob, ako mohol dať najavo pohŕdanie. Veľmi si želal ísť na popravu s tou trochou hrdosti, ktorá mu ešte ostala ako posledná zlatá nitka na zodratom plášti.

Po mnohých dňoch prišiel za ním do cely starší sudca z Nantes. Jean Marisse vyzeral ako mŕtvola. Pridŕžal si pri nose schránku so suchými okvetnými lístkami, aby necítil zápach. Reuben sa naňho pozeral zdravým okom spod nánosu zaschnutej krvi a vlastnej špiny a dúfal, že Marisseho zahanbí akousi dôstojnosťou. Už totiž nemôže rozprávať. Všetky zuby mu vybili a sotva vládal prehltnúť riedku ovsenú kašu, ktorú mu nosili každý deň, aby ostal nažive.

„Vidím, že v ňom ešte ostala diabolská pýcha,“ povedal Jean Marisse strážam.

Reuben naňho tupo nenávistne zízal. Poznal Jeana Marisseho, poznal všetkých úradníkov kraja. Kedysi sa mu oplatilo poznať ich zvyklosti, hoci teraz ho nezachránili. Tento muž mal medzi kurvami v meste povesť človeka, ktorý radšej bičuje ako bozkáva. Dokonca sa povrávalo, že jedno dievča po noci s ním zomrelo. Marisseho manželku by tá správa pobúrila, tým si bol Reuben istý. V mysli mu vírili jeho vlastné obvinenia, no nemal si ich kto vypočuť, jazyk mu vytiahli až po samý koreň a mliaždili kliešťami, ktoré boli na to určené.

„Vaši inkvizítori mi povedali, že sa nechcete priznať k svojim hriechom, monsieur Moselle,“ prihovoril sa mu Jean Marisse. „Počujete ma, monsieur Moselle? Vraj nechcete nič podpísať, hoci sa vašej pravej ruky ani nedotkli. Nechápete, že sa to všetko raz skončí? Váš osud je spečatený práve tak ako západ slnka. Už vás nič nečaká. Vyspovedajte sa a nájdete rozhrešenie. Náš Pán je milosrdný, hoci od potomka Abraháma neočakávam, že to pochopí. Je zapísané, že za svoje kacírstvo budete horieť v ohni, ale ktovie, či naozaj. Ak sa budete kajať, ak sa vyspovedáte, možno vás ušetrí pekelného ohňa.“

Reuben sa mu nezabudol uprene dívať do očí. Mal pocit, že do toho pohľadu môže vložiť všetku svoju bolesť, kým neodhalí všetky jeho klamstvá a hriechy a neprevŕta ho až na kosť. Marisse s chudou tvárou a pleťou ako dokrčený pergamen vyzerá už teraz ako mŕtvola. A napriek tomu ho Boh doteraz nezrazil k zemi. Jean Marisse vystrčil bradu, akoby to ticho spochybňovalo jeho autoritu.

„Váš majetok zhabali, chápete? Nikto nemôže mať prospech zo spojenia s diablom. Vaša žena a deti sa musia o seba postarať samy. Kvôli vám a vašim tajným obradom a mági majú ťažký život. Máme svedka, monsieur Moselle, bezúhonného, poctivého kresťana, ktorý má dobré postavenie. Chápete? Niet pre vás nádeje na tomto svete. Kto prichýli vašu rodinu, keď sa pominiete? Majú naďalej trpieť za vaše činy? Nebesia nariekajú, Reuben Moselle. Nariekajú za bolesť nevinných. Vyspovedajte sa, človeče, a toto všetko sa skončí!“

Reuben sa na ulici potkol o vykrikujúceho roľníka, zradila ho zlomená noha. Okamžite zasiahol statný učeň, z celej sily mu vrazil a Reubenovi sa pustila čerstvá krv z nosa. Videl, ako sa jasné kvapky lesknú na slame a odpadkoch, čo sa povaľovali po celej ceste až na námestie. Jeden strážca zavrčal na učňa a pikou, ktorú si držal na prsiach, ho postrčil do davu. Reuben počul, ako sa ten mladík napriek tomu chechce, celý šťastný, že sa môže kamarátom pochváliť, ako sa mu podarilo buchnúť Žida po hlave.

Potkýnal sa a myseľ sa mu zahmlievala aj rozjasňovala. Cesta mu pripadala nekonečná a každý krok lemovali davy ľudí, ktorí sa prišli pozrieť, ako umiera. Nejaký sopľoš z ulice mu podstrčil nohu a chrčiaci Reuben spadol kolenami na kameň, takže mu do nôh okamžite vystrelila bolesť. Dav sa chechtal, nadšený, že aj pred nimi sa odohráva nejaké divadlo. Tí, ktorí stáli natlačení po šiestich popri ceste na popravisko, si nemohli dovoliť podplácať, aby sa dostali až na hlavné námestie.

Reuben zacítil, ako ho zdvihla čiasi mocná ruka, sprevádzaná pachom cesnaku a cibule, ktorý tak dôverne poznal z väzenia. Snažil sa stráži poďakovať za pomoc, no jeho slová boli nezrozumiteľné.

„Na nohy,“ osopil sa naňho ten muž. „Už to nie je ďaleko.“

Reuben si spomenul, ako sa nad ním v cele skláňal Jean Marisse, ako vrana, čo skúma, či sa na tele nájde ešte niečo na zjedenie.

„Niektorí sa čudujú, ako mohol Žid vykonávať svoje odporné čary a obrady, aby o tom jeho žena a deti nevedeli. Rozumiete mi, monsieur Moselle? Pošuškáva sa, že manželka je práve taká vinná ako manžel a že deti musia byť rovnako skazené ako ich otec. Tvrdia, že by to bol zločin, nechať ich na slobode. Ak sa nepriznáte, bude mojou povinnosťou priviesť ich sem do týchto ciel a podrobiť ich vypočúvaniu. Viete si predstaviť, monsieur Moselle, aké by to bolo pre ženu? Alebo pre dieťa? Viete si predstaviť tú hrôzu? No nesmieme pripustiť, aby sa tu zakorenilo zlo. Burinu treba vytrhať a spáliť prv, ako vietor roznesie jej semená. Chápete ma, monsieur Moselle? Podpíšte priznanie a skončí sa to. Toto všetko sa skončí.“

Ešte pred rokom by sa Reuben zasmial takej hrozbe. Vtedy mal priateľov a bol bohatý, dokonca aj vplyvný. Vtedy bol slušný svet, nevinní muži sa neocitli vo väzení a nekričali, keď ich mučili cudzí ľudia, keď im nikto neprišiel na pomoc a nikto za nich nestratil slovo. Už zistil, že zlo prebýva v celách pod väzenským dvorom v Nantes. Nádej v ňom umrela, keď ho pálili a lámali mu kosti.

Podpísal. Zreteľne si pamätal, ako sa díval na trasúcu sa ruku, keď sa podpisoval pod lži a ani sa nenamáhal prečítať si ich. Jean Marisse sa usmial a jeho pery sa roztiahli, pričom odhalili zhnité zuby, keď sa naklonil. Reuben sa pamätá na jeho teplý dych a jeho hlas, ktorý znel takmer láskavo.

„Urobili ste dobre, monsieur,“ povedal Marisse. „Veď to nie je hanba, keď napokon poviete pravdu. Nech je vám to útechou.“

Na námestí sa tlačilo množstvo divákov a medzi strážami v zástupoch ostala voľná iba úzka cestička. Reuben sa zachvel, keď zbadal na oboch stranách pódia kotly s vriacou vodou. Jeho trýznitelia mu s potešením opísali, ako bude umierať. Mali radosť, keď sa presviedčali, že porozumel, čo ho čaká. Kožu mu budú oblievať horúcou vodou, aby spuchla a svaly sa oddelili od kostí, aby sa potom z rúk a z hrude dali ľahšie zodrať celé pásy uvareného mäsa. Čakajú ho hodiny neuveriteľného mučenia iba pre radosť davu. Reubena striaslo, vedel, že to nezvládne. Videl, ako sa pred zrakmi všetkých týchto ľudí mení na ručiace zviera, z ktorého strhávajú dôstojnosť. Neopovážil sa ani pomyslieť na ženu a deti. Chvejúc sa si pomyslel, že neostanú odkázané samy na seba. Určite sa o nich postará jeho brat.

Dokonca aj spomienky na svojich nepriateľov musel zatlačiť do najtajnejšieho kúta mysle. Bol si napoly istý, že jeho pád zosnoval vojvoda René z Anjou, za to všetko dobré, čo preňho urobil. Vojvoda René z Anjou si od neho požičal obrovské množstvo peňazí a dal do zástavy hrad Saumur. Prvú splátku mal uhradiť približne v období, keď ho prišli zatknúť vojaci. Manželka Reubenovi radila, aby mu nepožičiaval, lebo sa vie, že Anjouovci nemajú peniaze, lenže taký pán ako René z Anjou by ho mohol ľahko zničiť už aj za odmietnutie.

Keď Reubena priväzovali ku kolom čelom k davu, snažil sa potlačiť tú strašnú hrôzu, čo ním lomcovala. Bude to ukrutné, také ukrutné, ako len dokážu. A on si môže iba želať, aby to jeho srdce nevydržalo, tá vystrašená poskakujúca vecička v jeho vnútri, čo mu búši v hrudi.

Všetci muži na pódiu boli miestni a za celodennú prácu dostávali dva strieborné denáre. Reuben bol vďačný, že nikoho z nich nepoznal. Už aj to bolo dosť ťažké, že naňho hulákali a zúrivo sa naňho osopovali cudzí ľudia. Nazdával sa, že nezvládne pohľad na ľudí, ktorých pozná. Keď mu priväzovali o kôl údy, pričom surovo uťahovali remence, dav sa dožadoval, že chce vidieť jeho rany, a ľudia na ne celí uveličení ukazovali.

Pohľadom prechádzal po tupých ručiacich ľuďoch, keď zrazu zastal a v zahmlenom zdravom oku sa mu rozjasnilo. Nad námestím visel balkón, na ktorom sedela skupinka mužov a žien, sledovali dianie a bavili sa medzi sebou. Ruben si všimol, že tam je lord York, oveľa skôr ako York zbadal, že sa naňho díva, a so záujmom sa mu tiež zahľadel do očí. Reuben videl, ako upozornil manželku, ktorá sa tiež pozrela ponad zábradlie, a keď mu odhalili hruď, uchvátená si priložila ruku k ústam.

Reuben sklopil zrak, jeho poníženie je dokonané. Muži na pódiu z neho strhli košeľu a odhalili obrovské modriny všetkých farieb od žltej a červenej až po čiernu na miestach, kde doňho kopali a lámali mu rebrá.

„Baruch dajan emet,“ mrmlal si Reuben, ťažko vyslovujúc slová. Dav nepočul, ako sa modlí k jedinému pravému sudcovi, na ktorom záleží. Snažil sa sústrediť, a preto zavrel oči, keď do horúcej vody ponorili prvý hlinený krčah a obecenstvu ukazovali dlhé nože. Bolo mu jasné, že to nezvládne, ale nemôže ani zomrieť, kým ho nenechajú.

V Portsmouthe, v jednom z najväčších anglických prístavov, nahlas vykrikovali hlásnici a panoval tam čulý ruch. Napriek anonymite, ktorú poskytovali rušné ulice, Derry Brewer trval na tom, aby v hostinci neboli ani hostia, ani obsluha, keď bude hovoriť o súkromných záležitostiach. Vonku postavil troch statných strážcov na odrážanie nespokojných hostí, ktorým nedovolili ani dopiť pivo.

Derry prešiel k výčapu, najprv ovoňal krčah a potom si z neho nalial do veľkého dreveného krígľa tmavé pivo. Sadol si naspäť, zdvihol krčah akože na prípitok a odpil si poriadny dúšok. Lord Suffolk si nalial vody z krčaha, čo stál na stole, vypil celý kalich a zamľaskal, keď si znovu nalieval. Sledujúc ho, Derry vytiahol spoza chrbta vak a prehrabúval sa v ňom. Vybral z neho stočený, voskom zapečatený pergamen previazaný zlatou stuhou.

„Zdá sa, že pápež je nám veľmi naklonený, William. Som prekvapený, že aj duchovne založený muž nájde využitie pre truhlicu striebra, čo sme mu poslali, alebo ich možno rozdá chudobným, čo vy na to?“

Suffolk sa rozhodol, že tá posmešná otázka nie je hodna jeho odpovede. Znovu sa poriadne napil, aby spláchol z úst slanú chuť mora. Za posledných šesť mesiacov sa tak často plavil z Francúzska do Anglicka a späť, že portsmouthskí dokeri ho zdravili menom, keď si pred ním skladali z hlavy klobúk. Bol neuveriteľne unavený, chorý z ustavičných rozhovorov a presviedčaní v dvoch jazykoch. Pozrel sa na zviazaný pergamen v Derryho rukách a uvedomil si, že udalosti naberajú rýchly spád.

„Nezablahoželáte mi?“ veselo sa spýtal Derry. „Nebude nijaké ‚výborne ste to zvládli, Derry?‘ Sklamali ste ma, William Pole. Nie je veľa mužov, ktorí by to dotiahli za taký krátky čas, ale mne sa to podarilo. Francúzi hľadali líšky, no našli iba nevinné kuriatka, presne ako sme chceli. Svadba sa bude konať a stačí, keď Angličanom, ktorí bývajú v Maine a v Anjou, nenápadne spomenieme, že koruna im ďakuje za ich doterajšie služby. Skrátka, že môžu ísť do riti.“

Suffolk zažmurkal nad tým výrazom aj nad skutočnosťou, ktorú ním Derry vyjadril. Angličania ovládali obchodné kontakty v Anjou a v Maine a spravovali rozsiahle panstvá. Všetci od najvyššie postavených šľachticov až po posledného učňa budú zúriť, keď ich odtiaľ príde vyhnať francúzske vojsko.

„No je tu ešte niečo, William. Jedna drobná chúlostivá záležitosť, ktorú sa priam hanbím predostrieť pred takým vznešeným vysokopostaveným šľachticom, ako ste vy.“

„O čo ide, Derry?“ spýtal sa Suffolk, unavený z toľkých hier. Kalich už bol prázdny, no krčah na stole tiež. Derry krúžil s krígľom v ruke a sledoval, ako sa tekutina vnútri prelieva.

„O to, že požadujú, aby sa sobáš konal v katedrále v Tours. O to, že tam budú mať pripravenú armádu, aby sa zmocnila majetkov, ktoré dostanú za prímerie. Nedopustím, aby tam Henrich vkročil, William, dokiaľ mi bude v žilách kolovať krv.“

„Nedopustíte?“ zopakoval Suffolk a zvraštil čelo.

„Dobre viete, ako to myslím. To by bolo, ako keby sme hompáľali mačke hovädzinou pred nosom. Už nikdy ho nepustia zo svojich pazúrov, to vám hovorím.“

„Tak zmeňte miesto svadby. Napríklad na Calais. Ak tam nebude v bezpečí, potom nebude v bezpečí, aj keby sa oženil v Anglicku.“

„Tie listy, ktoré ste nosili niekoľko mesiacov, to nebol iba doplnok, William Pole. Nesúhlasia s Calais, lebo tam by bolo ich kráľovské vojsko obkľúčené anglickou armádou. Ktovie prečo? Mám nápad. Čo ak je to pre ten istý dôvod, pre ktorý nechceme, aby sa sobáš konal v Tours? Uznajte, že dôvtip mi nechýba, William. Pokúsil som sa trvať na svojom, ale nemienili ustúpiť ani o mizernú piaď. V každom prípade je celkom jedno, kde bude sobáš, aj tak máme problém. Nesmieme dopustiť, aby sa náš Henrich rozprával s francúzskym kráľom. Stačí krátky rozhovor s naším jahniatkom a zatrúbia na svojich sprostých trúbkach s pohľadom upreným cez Kanál.“

„Aha, tak to je problém, či v Tours, alebo v Calais. Nechápem... nenájdeme niečo neutrálne niekde na polceste?“

Derry sa opovržlivo pozrel na staršieho muža.

„To je škoda, že mi to tak dobre nemyslí ako vám, určite by sa mi to zišlo, keď som zízal do máp a hľadal som presne také miesto. Odpoveď je nie, William. Je anglické územie a francúzske územie. Nič na polceste neexistuje. Buď ustúpime my, alebo oni, alebo sa zasekneme a nebude nič, ani svadba, ani prímerie. Ach, a nevyriešili sme ani problém, ako docielime, aby naše jahniatko počas celého obradu mlčalo. Čo myslíte, bude s tým súhlasiť, William? Alebo je pravdepodobnejšie, že im porozpráva, ako zadržiava ich lode každý večer svojimi krvavými rukami? Čo poviete?“

William videl, ako Derry s úsmevom predpovedal, že ich niekoľkomesačná práca sa skončí neúspechom.

„Našli ste riešenie?“ spýtal sa. „Mám pravdu?“

Derry znova zdvihol krígeľ, poriadne sa napil a prázdny ho položil na stôl.

„Dobré pivo. Áno, našiel som odpoveď na vaše modlitby, William Pole. Alebo možno odpoveď na kráľove modlitby. V poriadku, ožení sa v Tours. Až na to, že tam nebude.“

„Čože? Čo je to za hlavolam, Derry?“ Všimol si, ako pohľad v Derryho očiach potemnel, a preglgol.

„Neznášam, keď o mne niekto pochybuje, William Pole. Povedal som vám, že mám odpoveď, a v Anglicku nenájdete ďalších troch mužov, ktorí by vymysleli, ako sa vymotajú z oblakov hmly, do ktorej Francúzi zahalili celú túto záležitosť. Poznáte ich predsa, sú takí namyslení a presvedčení o svojej nadradenosti, že nemôžu uveriť, že ich vyprášime. Nevšímať si, že vám toľkokrát vyprášia zadok, si vyžaduje istú dávku povýšenosti, ale im sa to darí. Nepýtajte sa ma ako.“ Pozrel sa na lorda Suffolka, ktorý sa tváril zmätene, a pokrútil hlavou.

„Vy ste na toto príliš láskavý, William. A to sa mi väčšinou na vás páči, lenže na to, aby ste vyzreli na tých sviniarov, musíte byť úskočný ako zmija. Súhlasíme s kostolom v Tours, lenže naše jahniatko na poslednú chvíľu ochorie, prineskoro na to, aby sme svadbu odvolali. Od toľkého rozruchu sa im rozviažu štipľavé jazyky.“ Ďalej pokračoval s hrozným francúzskym prízvukom. „Ako jeho papá. Premo'la 'o choroba. Peut-être neprežije. Ale budete tam vy a namiesto neho poviete manželský sľub a vymeníte si prstene, William. Oženíte sa s malou Margaret v jeho zastúpení.“

„Neožením,“ rázne namietol Suffolk. „Už som ženatý! Také niečo predsa nie je podľa práva. Mám štyridsaťsedem, Derry, a som ženatý!“

„Viem, už ste to povedali. Mal som na to myslieť skôr. Vážne, William, nemyslím si, že máte mozog ako ryba. Veď je to len naoko, pre obecenstvo. Obrad v Tours s vami, v zastúpení Henricha, a ozajstný sobáš tu, keď bezpečne príde domov do Anglicka. Všetko podľa práva. Budú súhlasiť, lebo celé mesiace hľadali miesto na svadobnú hostinu. Predostrieme im to tak, že nebudú mať inú možnosť, len túto jednu.“

„Dobrý Bože!“ slabo zvolal Suffolk. „Niekto jej to musí povedať, tej dievčine.“

„Nie, to rozhodne neurobíme. Ak jej to povieme pred svadbou, bude mať francúzsky kráľ dosť času sobáš odvolať. Pozrite sa, William. Doviedli sme toho pozláteného páva k stolu. Nenechám ho teraz ujsť. Nie, ináč to nejde. Zistia to v deň svadby a sobáš bude pokračovať s vami. To je dôvod ešte na jedno pivo, čo vy na to, William? Je to kentské sladové pivo, pre mňa štvrťpenca za pintu. Robia tu výborné rebierka a ľadvinky, raz som si ich tu dal. Pripime si na vašu druhú svadbu, William Pole. Nepiští vám pri tej myšlienke srdce radosťou? Mne rozhodne áno.“

5

Letné slnko vyhuplo nad Windsorom spoza jasného horizontu, zlato-červený svit sa opieral o mohutné múry a v meste sa pomaly prebúdzal ruch. Po dlhej ceste po pobreží bol Richard York zaprášený a unavený, no hnev, ktorý v ňom vrel, mu dodával sily, aby zahnal únavu. Sprevádzali ho traja vojaci, tvrdí chlapi v obnosenom koženom odeve a v brnení, veteráni z bojov vo Francúzsku, vybral si ich, lebo boli statní a naháňali strach. Nebolo ťažké uhádnuť, prečo si vojvoda na nočný prechod a náročnú jazdu vzal pod svoje velenie troch najkrutejších vojakov. Vždy bolo treba niekoho niekde zabiť alebo aspoň na smrť vydesiť. Muži cválajúci vojvodovi v pätách mali pocit moci, čo im robilo radosť. Keď si ich ochranca zastrašovaním prerazil cestu cez dva okruhy vonkajších hradných stráží, pobavene sa na seba pozreli. York nestrpel hlupákov a nedovolil, aby čokoľvek zmarilo jeho túžbu stretnúť sa v to dopoludnie s kráľom.

Niekde nablízku počuli hlasné rozkazy, dupot a rinčanie pochodujúcich vojakov. Ozbrojení muži takmer zahatali Yorkovi cestu do kráľových súkromných komnát. Jeho traja spoločníci napätí od očakávania už vyťahovali z pošiev meče, pričom im zapraskali hánky na rukách a šije. Nestrávili niekoľko rokov v Anglicku a nezmäkli ako kráľovská stráž. Tešili sa, že sa stretnú s mužmi, z ktorých vycítili, že sú sotva na rovnakej strane ako oni.

Vojvoda sa hnal dopredu dlhými sebaistými krokmi. Pred sebou videl dvoch robustných kopijníkov strážiacich dvere, a keď podišiel až k nim, stali si do pozoru.

„Ustúpte. Som York, idem za kráľom v súrnej záležitosti.“

Stráže zmeraveli, uprene sa dívali. Jeden z nich sa pozrel na druha a ten si znepokojene prehodil piku v ruke. Len čo slnko vystúpi nad cimburie, skončí sa mu služba, preto podráždene sledoval zlatý pásik nad horizontom. Už len chvíľa a bude sedieť na strážnici pri raňajkách a čudovať sa, čo je to tam vonku za hluk.

„Nemám rozkaz pustiť vás, mylord,“ povedal strážca.

„To preto, lebo ide o súrnu záležitosť. Ustúp mi z cesty, lebo ťa dám potrestať.“

Strážca preglgol a otvoril ústa, že mu odpovie, no zároveň pokrútil hlavou. A keď chcel zopakovať, čo už povedal, v Yorkovi vzkypela žlč a rozzúril sa. Prudko kývol rukou, na čo jeden z jeho mužov chytil strážcu rukou v železnej rukavici pod krkom, nadvihol ho a šmaril o dvere. Dunenie sa ozývalo až vonku pri hradbách. Vtom niekto práve kráčal hore po schodoch a zakričal na poplach.

Strážca zápasil zo všetkých síl a jeho druh strhol piku nadol. Ďalší Yorkov muž pristúpil na dosah ťažkého železného hrotu, zasiahol muža úderom do brady a pika aj jej majiteľ sa s rachotom zrútili na zem. Aj prvého strážcu rýchlo zneškodnili dvoma rýchlymi zásahmi a rozdrúzgali mu nos na kašu.

Asi päťdesiat metrov od nich sa zjavil oddiel bežiacich strážcov na čele s červenolícim veliteľom s vytaseným mečom. York sa odmerane pozrel tým smerom, otvoril si dvere a vošiel dnu.

Vnútri zastal a obrátil sa dozadu.

„Držte dvere, Francis. A vy dvaja poďte so mnou,“ zavelil.

Najväčší z tých troch mužov sa celou váhou oprel o dvere, spustil závoru a oboma rukami ju držal. Vojvoda sa bez ďalších slov pustil do behu cez ostatné komnaty. Súkromné kráľove izby boli vpredu a Windsor poznal dosť dobre na to, aby ani na okamih nezaváhal. Rýchlo prešiel sieňou s vysokým stropom, vybehol hore schodmi a prudko zastal, jeho muži doňho takmer vrazili. Všetci traja tam stáli, sťažka dychčiac, a York sa díval na Derihewa Brewera, ktorý sa opieral o nízke kamenné okno s výhľadom na rozľahlú windsorskú loveckú zvernicu.

„Dobré ráno, mylord. Obávam sa, že kráľ sa dnes necíti dobre a nemôže prijímať návštevy, ak idete za ním.“

„Vstaňte, keď so mnou hovoríte, Brewer,“ osopil sa vojvoda, vošiel do komnaty a zastal. Podozrievavo sa poobzeral okolo seba, hľadajúc rozumné vysvetlenie sebavedomého vystupovania veliteľa špehov. Derry nahlas vzdychol, zoskočil z okennej rímsy a okato zazíval. Z poschodia pod nimi všetci počuli rytmický dupot, keď sa stráže snažili zvonka vyvaliť dvere.

Derry vrhol pohľad z okna, odkiaľ videl, ako všetkými smermi bežia zástupy vojakov.

„Dnes ráno tu boli nejaké šarvátky, mylord. To bola vaša práca?“

York sa uprene díval na dvere, o ktorých vedel, že vedú do kráľových komnát. Boli pred ním zavreté a v prijímacej komnate bol iba Derry. Nevedel prečo, no ten chlapík s drzým úsmevom mu odjakživa liezol na nervy.

„Prišiel som za kráľom,“ ozval sa vojvoda. „Buď ma ohlásite vy, alebo to urobím sám.“

„Nie, nemyslím, že to urobím, Richard. A neurobíte to ani vy. Buď po vás kráľ pošle, alebo za ním nepôjdete. Poslal po vás? Nie? Tak potom viete, čo máte urobiť, však?“

Kým Derry hovoril, Yorkova tvár potemnela od návalu zúrivosti. Jeho muži boli rovnako prekvapení ako on, že ho nazval iba menom. Obaja muži pristúpili k Derrymu bližšie, a keď vypol hruď, okolo úst mu pohrával čudný úsmev.

„Položte na mňa ruku, mládenci, prosím. Uvidíte, čo sa vám ujde.“

„Počkajte,“ rozkázal im York. Nemohol sa zbaviť pocitu, že sa ocitol v pasci, že tu niečo nesedí. Bol to pocit, ako keď sa naňho niekto pozerá, no on nič nevidí. Obaja vojaci sa týčili na Derrym, hoci mal rovnako široké plecia ako oni.

„Vidím, že ste v strehu, pripravení udrieť si,“ provokoval Derry. „Tie dvere dolu, mládenci, vydržia už iba toľko ako jedno mihnutie oka. Keby som tu nebol a nezastavil ich, aby vás nesťali, pochybujem, že by ich zadržal titul vášho pána, čo vy na to? Nie pri kráľovských komnatách, veru nie.“

York v duchu zahrešil, lebo zrazu si uvedomil, že Derry náročky márni čas. Prešiel k dubovým dverám, bol rozhodnutý ísť dnes dopoludnia za kráľom, nech sa deje, čo chce.

Ako tam kráčal, niečo sa pred ním zablyslo. Mykol sa a s rukou načiahnutou za kľučkou zastal na zvuk pripomínajúci škrípanie dreva. York sa díval na čierny kovový hrot, čo trčal z duba vo výške hlavy.

„To je iba varovanie, Richard,“ počul Derryho. „Ten druhý sa vám zabodne do hrdla.“

Vojvoda sa zvrtol na podpätku práve včas, aby uvidel, ako sa zatrepotal pás tmavočerveného závesu a spadol na zem. Keď padal, odhalil na jednej strane dlhý žľab okolo stropu takmer po celej dĺžke miestnosti. V žľabe ležali traja muži tak, že im videl iba hlavy a plecia a hrozné zbrane, ktorými naňho mierili. Dvaja z tých troch naňho chladne striehli cez mieridlá na kušiach. Ten tretí sa odplazil na lakťoch späť po zásobu šípov. York sa díval s otvorenými ústami a zbadal, ako sa slnečné svetlo odráža od vyleštených hrotov. Preglgol a Derry sa zasmial.

„Vravel som vám, drahý Richard. Buď vás kráľ zavolá, alebo sem nechoďte.“

Obrovský hluk zospodu im prezradil, že vonkajšie dvere napokon povolili. Dvaja vojaci, ktorí prišli s vojvodom, si vymenili vystrašené pohľady, bojová nálada z nich vyprchala.

„Mládenci, mládenci!“ oslovil ich Derry a vybral sa k nim. „Som presvedčený, že vaša prítomnosť v brnení v kráľovej blízkosti je číre nedorozumenie. Nie, neodťahujte sa odo mňa. Chcem si s vami chvíľku pohovoriť, kým skončíme.“

Rinčanie bežiacich vojakov znelo čoraz hlasnejšie, a keď sa do miestnosti hrnuli muži, bolo počuť, ako im s revom prideľujú úlohy.

„Na vašom mieste by som si ľahol na zem,“ povedal Derry tým dvom vojakom.

Okamžite klesli a otŕčali prázdne ruky, aby ich neprebodol niektorý z tých vrieskajúcich mužov červených v tvári, keď sa rútili dnu. York ostal stáť s rukami prekríženými cez prsia a chladnokrvne to celé sledoval. Vedel, že ani jeden z tých ozbrojených mužov sa nepováži dotknúť sa ho. Keď boli jeho vojaci bezpečne spútaní na zemi, všetci sa pozreli na Derryho a čakali na nové rozkazy.

„To je už lepšie, Richard,“ začal Derry. „Však je to lepšie? Myslím si, že je. Takže, nechcem niesť zodpovednosť za to, že dnes ráno kráľa zobudíme, ak sa tak už nestalo. Čo keby sme išli von? Potichučky ako myšky, mládenci.“

Vojvoda s tmavočervenou tvárou prechádzal cez zhromaždených vojakov. Nikto ho nezastavil, keď kráčal dolu po schodoch. Aspoň Derrymu to pripadalo takmer komické, ako stráže čo najtichšie postavili väzňov na nohy a vliekli ich za ním dolu.

York nezastal pri tele svojho najväčšieho vojaka pri rozmlátených vonkajších dverách. Jeho muž Francis mal rozrezané hrdlo a ležal tam vo zväčšujúcej sa kaluži krvi. York ho prekročil a ani sa naňho nepozrel. Spútaní väzni od strachu zaúpeli, keď videli svojho druha, a tak sa jeden strážca zahnal a najbližšiemu väzňovi strelil silné zaucho.

Po prítmí, ktoré panovalo vo vnútorných komnatách, ich oslepilo jasné slnko. Derry kráčal na samom konci a hneď k nemu pristúpil ozbrojený veliteľ. Muž, ktorý vystavoval na obdiv svoje husté biele fúzy, sa doslova triasol od hnevu.

„Nič sa nestalo, Hobbs. Vaši muži si dnes zaslúžia jedno pivo na môj účet.“

„Chcem sa vám poďakovať, sir, za varovanie,“ povedal veliteľ, zazerajúc na Yorka, ktorý tam stál a sledoval ich. Napriek tomu, že medzi ich postavením bol priepastný rozdiel, veliteľ niesol na svojich pleciach zodpovednosť za bezpečnosť Windsoru a zúril, že ju ohrozili.

„To je moja práca, Hobbs,“ odpovedal Derry. „Musíte ešte odpratať to telo a to je všetko. Myslím, že sme to výborne zvládli.“

„Ako vravíte, pane, hoci sa mi vôbec nepáči, že sa dostal až tak ďaleko. Napriek tomu podám oficiálnu sťažnosť, ak sa nenahneváte. Toto sa viac nesmie stať a kráľ sa o tom dozvie.“ Hovoril to kvôli vojvodovi, no York počúval a nedal na sebe nič znať.

„Odveďte tie dve zviazané kurčatá do strážneho domu, Hobbs. Skôr ako ich vyšikujem naspäť na loď, chcem si s nimi pohovoriť. Jeho lordstvo vybavím ja.“

„Máte pravdu, sir. Ďakujem, sir.“

Starý vojak naposledy zazrel, zúrivosť v jeho očiach by roztavila aj železo, a odpochodoval aj so svojimi vojakmi. Derry a York ostali sami.

„Myslíte si, Brewer, že to prežijete, ak budem váš nepriateľ?“ podotkol York. Červeň mu už z tváre zmizla, no v jeho pohľade sa stále zračila zloba.

„Ach, odvážim sa povedať, že prežijem, veď som sa stretol s oveľa nebezpečnejšími mužmi, ako ste vy, vy namyslený hajzel.“

Nikto ich nepočul, preto Derry zhodil pred vojvodom masku vtipného dobráka a hrozivo pred ním zastal.

„Mali ste ostať vo Francúzsku a plniť kráľove príkazy,“ zrúkol Derry a ďobal mu meravým ukazovákom do pŕs.

York od zúrivosti zaťal päste, no dobre vedel, že Derry ho pri najmenšej provokácii zmláti ako žito. Kráľov veliteľ špehov bol známy tým, že sa v Londýne často zúčastňoval zápasov. Postaral sa, aby sa to dozvedeli všetci jeho nepriatelia.

„To prikázal on?“ rozčuľoval sa York. „Sobáš a prímerie? Aby moji muži ostali v Calais? Velím armáde, Brewer. A napriek tomu vôbec nič neviem. Kto ochráni kráľa, keď budú jeho vojaci tristo míľ severne? Mysleli ste vôbec na to?“

„Bol to naozaj pravý rozkaz?“ nevinne sa spýtal Derry.

York si odfrkol.

„Pečate boli pravé, Brewer, a ani by som sa nečudoval, keby ste pečatný vosk roztápali vy osobne. Nie som sám, kto si myslí, že máte na kráľa Henricha priveľký vplyv. Nemáte nijaké postavenie, nemáte titul a napriek tomu vydávate namiesto neho rozkazy. Kto dosvedčí, že sú naozaj od kráľa? A ak ešte raz do mňa štuchnete prstom, dám vás obesiť.“

„Mohol som mať titul,“ odvetil Derry. „Už mi ho ponúkal. Ale nateraz som úplne spokojný s tým, ako to je. Možno sa napokon utiahnem na odpočinok ako vojvoda z Yorku, ktovie?“

„Vy ma nemôžete nahradiť, Brewer. Nemôžete nahradiť ani len môj poklopec, vy neurodzený...“ Vojvoda nedopovedal, prerušil ho Derryho ohlušujúci smiech.

„Váš poklopec! To je dobrý vtip. Povedzte, prečo sa nevrátite na loď? Na budúci mesiac máte byť na kráľovej svadbe. Nerád by som, keby ste ju zmeškali.“

„Aj vy tam budete?“ spýtal sa York a zbystril zrak.

Derrymu neušiel podtón v tej otázke. Jedna vec je ponížiť človeka s významným postavením vo Windsore, obklopený kráľovskými strážami. Niečo celkom iné je však vziať do úvahy, čo vojvoda z Yorku podnikne vo Francúzsku.

„Na takej radostnej udalosti nebudem chýbať,“ odvetil Derry. Sledoval Yorka, ako sa pri tej myšlienke pousmial.

„Moja osobná stráž bude pri mne, Brewer. Tie zženštené príkazy mi v tom nezabránia. S toľkými banditmi na cestách sa nebudem cítiť bezpečne s menej než tisíckou mužov, možno aj viac. Potom sa s kráľom porozprávam. Ktovie, či vie najmenej o polovici hier, čo s ním hráte.“

„Bohužiaľ, som iba prostý a oddaný vykonávateľ kráľovej vôle,“ uškrnul sa Derry, čím zakryl, ako veľmi ho tá poznámka vydesila. „Kráľ túži po niekoľkých rokoch mieru a po manželke, kto však vie, čo si naozaj myslí?“

„Zo mňa si robiť blázna nebudete, Brewer. Ani ten pätolizač Suffolk. Nech ste Francúzom ponúkli čokoľvek, nech ste spolu hocičo upiekli, obaja sa mýlite. To je na celej veci najhoršie. Myslíte si, že ak Francúzom ponúkneme mier, nechajú nás v mieri žiť? Budeme pred nimi vyzerať ako slabosi. Ak to bude takto pokračovať, kým sa skončí leto, bude vojna, vy úbohý hlupák.“

„Mám pokušenie riskovať kráľov hnev, len aby som vás videl omráčeného tu na tráve, mylord,“ povedal Derry a zastal veľmi blízko pri Yorkovi. „Doprajte mi chvíľu, nech zvážim za a proti. Rád by som zrazil ten váš ostrý zobák, lenže ako vojvoda máte istý druh ochrany, dokonca aj keď ste sa dnes ráno zachovali ako chumaj. Iste, mohol by som povedať, že ste spadli, keď vás vyháňali stráže.“

„Hovorte si, čo chcete, Brewer. Vašich hrozieb a vyhrážok sa nezľaknem. Uvidíme sa zas vo Francúzsku.“

„Á, teda odchádzate? Výborne. O chvíľu za vami pošlem vašich mužov. Už sa teším, ako budeme na svadbe pokračovať v rozhovore.“

York odkráčal k hlavnej bráne hradu. Derry sa za ním zamyslene pozeral. Prišiel o niečo skôr, ako sa nazdával. Pred dvomi dňami večer sa dozvedel, že York sa blíži, ale bolo treba upozorniť stráže pri hradnej bráne. York sa nemal dostať do vnútorného hradu a už vôbec nie až ku kráľovým súkromným komnatám. Keď tam prišiel, Henrich sa ešte modlil v kaplnke, lenže vojvoda nemal túto dôležitú informáciu.

Derry sa na okamih zamyslel nad ich rozhovorom. Nič neľutoval. Muž ako York by sa ho pokúsil dať zabiť aj pred kráľovskými komnatami. Takže nehralo úlohu, že Derry urážkami a vyhrážaním vyostril situáciu. Už aj tak to nemohlo byť horšie. V duchu si povzdychol. Nemohol dopustiť, aby sa rozhorčený vojvoda stretol s kráľom. York by presvedčil Henricha, aby so všetkým súhlasil, a celá tá delikátna dohoda a mesiace vyjednávaní by vyšli nazmar. Keď sa ráno Derry zobudil, vedel, že ho čaká zlý deň. Zatiaľ sa jeho očakávania z každej stránky splnili. Ktovie, aké má šance, že prežije svadbu v Tours. So smutným výrazom si uvedomil, že musí urobiť opatrenia pre prípad, že sa nevráti.

Spomenul si, že to tak robil aj starý Bertle, a nielen raz. Veliteľ špehov pred ním prežil tri pokusy o otravu a jeden útok, keď naňho čakal v jeho komnatách muž s dýkou. To patrí k práci, spomenul si Derry na jeho slová. Užitočný muž si narobí nepriateľov, to je všetko. Ak si pre kráľov užitočný, budeš mať nepriateľov z najvyšších vrstiev. Derry sa pousmial pri spomienke na to, s akým pôžitkom to starec hovoril.

„Pozrite sa, aké má šaty, mládenci. Pozrite sa na jeho nôž! Prvotriedne, mládenci,“ povedal im a hrdo sa usmieval, keď stál nad telom muža, ktorého objavil vo svojich komnatách. „To je pre mňa česť, že poslali takého džentlmena!“

Starý Bertle bol možno zlomyseľný gauner, no Derry ho mal od začiatku rád. Spolu sa tešili, že iní muži skákali podľa nich, muži, ktorí ani netušili, že sa nerozhodujú podľa seba. Bertle to pokladal za umenie. Pre mladíka, ako bol Derry, ktorý sa práve vrátil z vojny vo Francúzsku, bola jeho škola ako voda na mlyn.

Derry sa zhlboka nadýchol, už zasa bol pokojný, cítil to. Keď Bertle zhromaždil svojich šiestich najlepších chlapov a jednému z nich odovzdal velenie, vedeli, že ide do tuhého, že sa možno nevráti odtiaľ, kam ho zaviala práca. Zakaždým to bol niekto iný, nikdy nevedeli, ktorého z nich si vybral za svojho nasledovníka. Napriek tomu, že šesť ráz unikol iba o vlas, zomrel v posteli, pokojne v spánku. Derry zaplatil trom lekárom, aby dôkladne pozreli jeho telo, či nebol otrávený, len aby mal istotu, že nemusí po nikom pátrať.

Už zasa pokojný Derry si pukol hánky, keď kráčal k strážnici. Ak tých dvoch vojakov poriadne zmastí, nebude jeho situácia o nič horšia. Rozhodne bol na to správne naladený.

Pri východe slnka sa ukazovalo, že dnes bude prekrásny slnečný deň, vzduch už bol teplý a obloha jasná. Margaret bola hore, ešte než sa nad hradom Saumur rozvidnelo. Pochybovala, či vôbec spala, dlho ležala potme v horúčave, v duchu si predstavovala manžela a ani trocha nemala strach. Pred niekoľkými mesiacmi mala štrnáste narodeniny, ktoré prešli takmer bez povšimnutia. Napriek tomu si to Margaret všimla, a nielen preto, lebo na druhý deň začala krvácať. Keď sa pri svetle nočnej lampy kúpala a prezerala sa, bola ešte stále v šoku. Slúžka jej povedala, že to bude mať každý mesiac, že si zopár odporných dní bude musieť vkladať do spodnej bielizne zväzok natrhaných handier. Pripadalo jej to ako symbol zmien, ktoré sa s ňou diali tak rýchlo, že si sotva stihla uvedomiť novú zmenu, lebo sa o jej pozornosť hlásilo najmenej desať ďalších. Má plnšie prsia? Nazdávala sa, že má, a vzala si zrkadlo, pred ktorým si ich pridŕžala a stískala, až sa jej medzi nimi vytvorilo niečo ako jarček.

V ten deň nebolo na hrade ticho ani v takú skorú rannú hodinu. Margaret zreteľne počula vzdialené hlasy, kroky a búchanie dverí ako myši v múroch. Posledné mesiace míňal otec zlato, akoby mu tieklo potokom, zamestnal mnoho služobníctva a dokonca priviedol z Paríža krajčírky, aby sa vynasnažili urobiť niečo s dcérinou chudou postavou. V hradných komnatách pracovali každú noc šičky, strihali a šili látky pre jej sestru a tri sesternice, ktoré pricestovali z juhu, aby ju sprevádzali pri obrade. Počas predchádzajúcich dní dievčatá Margaret trocha rozčuľovali, stále sa parádili a chichotali sa, lenže nejako jej ušlo, že svadba už nie je ďaleko od dnešného rána, neuvedomovala si, ako im prešiel čas. Stále nemohla uveriť, že práve dnes sa vydá za anglického kráľa. Aký bude? Tá myšlienka ju natoľko desila, že ju nemohla ani nahlas vysloviť. Všetci jej hovorili, že jeho otec bol grobian, divoch, ktorý hovoril po francúzsky ako pojašený blázon. Bude taký aj jeho syn? Snažila sa predstaviť si, ako ju Angličan drží v mocnom náručí, no nedokázala to. Tá predstava bola príliš čudná.

„Dobré ráno, môj... manžel,“ vyslovila pomaly.

Má dobrú angličtinu, tak to aspoň tvrdila jej stará guvernantka, lenže ju platili za to, aby ju učila. Margaret sa pri pomyslení, že sa zosmiešni pred kráľom Henrichom, od rozčúlenia zapýrila.

Stála pred zrkadlom a mračila sa na svoje strapaté hnedé vlasy.

„Beriem si vás za svojho manžela,“ zamrmlala.

To boli jej posledné chvíle osamote. Len čo slúžky začujú, že je hore, vrhnú sa na ňu ako sliepky a začnú ju zdobiť, maľovať a obliekať. Pri tej myšlienke zatajila dych a na pol ucha vonku začula prvé kroky.

Keď sa ozvalo klopanie, Margaret vyskočila a omotala si okolo seba tenkú prikrývku. Rýchlo išla k dverám.

„Kto je tam, prosím?“ zašepkala. Slnko ešte nevyšlo. Určite ešte nie je čas vstávať.

„Tu Yolande,“ počula. „Nemôžem spať.“

Margaret pootvorila dvere, pustila ju dnu a potichučky za ňou zavrela.

„Myslím, že som si pospala,“ zašepkala Margaret. „Pamätám si, že sa mi sníval čudný sen, určite som si chvíľu zdriemla.“

„Už sa nevieš dočkať?“

Yolande sa na ňu dívala celá uveličená. Margaret si pritiahla prikrývku na plecia, čo bol pokus o prejav počestnosti.

„Desím sa toho. Čo ak sa mu nebudem páčiť? Čo ak niečo poviem nesprávne a všetci sa mi budú smiať? Bude tam kráľ, Yolande.“

„Dvaja králi!“ spresnila Yolande. „A polovica veľmožov z Francúzska a Anglicka. Bude to úžasné, Margaret. Aj môj Frederick tam bude.“ Náročky si vzdychla a lem jej nočnej košele krúžil po dubovej dlážke. „Bude veľmi pekný, viem to. Nebyť tohto, vydala by som sa tento rok ja... Ach, Margaret, nič som tým nemyslela! Rada počkám. Otec aspoň získal späť časť bohatstva, o ktoré sme prišli. Minulý rok by to bola žobrácka svadba. Dúfam, že si odložil dosť aj na moju svadbu s Frederickom. Ja budem grófka, Margaret, ale ty budeš kráľovná. Isteže, iba Anglicka, ale aj tak kráľovná. Dnes!“ Yolande zhíkla, keď jej to došlo. „Dnes budeš kráľovná, Margaret! Vieš, čo si počneš?“

„Verím, že počnem jedno alebo dve deti,“ sucho odvetila Margaret.

Yolande sa tvárila nechápavo, zato Margaret sa na slovnej hračke zasmiala. Vzápätí sa jej však zmocnila panika, lebo vonku na chodbe začula kroky.

„Už idú, Yolande. Dofrasa, ešte nie som pripravená!“

„Dofrasa?“

„To hovoria Angličania. Prezradil mi to Jean. Dofrasa. Tvrdil, že je to nadávka ako ‚sacré bleu‘.“

Yolande sa na sestru žiarivo usmiala.

„Dofrasa, to sa mi páči!“

Dvere sa otvorili a dnu prúdil očividne nekonečný zástup slúžok s vedrami vriacej vody a náručiami plnými čudných nástrojov na úpravu jej vlasov a tváre. Margaret sa znovu zapýrila, zmierila sa, že musí celé hodiny znášať nepohodlie, než sa bude môcť ukázať na verejnosti.

„Dofrasa!“ zamrmlala jej ponad plece Yolande, keď sa komnata zapĺňala uponáhľanými ženami.

6

Slnko zapadalo a Derrymu kľuckala hlava, keď sa povoz trmácal po ceste, a sem-tam zahrešil, lebo vletel do jamy a knísalo ho zboka nabok. Už osemnásť dní je na ceste, ak má možnosť, niekto ho zvezie, a nervy má napäté vždy, keď začuje dupot konských kopýt. Od potýčky s vojvodom z Yorku si ani na okamih neoddýchol a jeho vyhrážky rozhodne nebral na ľahkú váhu. Od siete informátorov a špehov v okolí pevnosti Calais sa dozvedel nepríjemné správy. Vojvodovi muži sa nijako netajili tým, že si chcú pohovoriť s Derrym Brewerom. Z hľadiska povolania bolo zaujímavé ocitnúť sa na opačnej strane, keď je ten, koho sa snažia vystopovať, a nie ten, kto poťahuje za nitky. No o pohodlí na vŕzgajúcom povoze nemohlo byť reči, keď si vzadu na krku škriabal štípance najmenej od desiatich múch.

Pohonič, ktorý sa práve zadíval do diaľky, nepatril k jeho mužom. Ako stovky ďalších pocestných, ktorí išli z Normandie na juh pozrieť sa na kráľov, mu Derry zaplatil zopár mincí za miesto na povoze a vzdal sa myšlienky, že sa do Anjou dovezie podľa pravidiel. V prístave sa ľahko prešmykol Yorkovým mužom, lenže v Calais je vždy plno národa. Cesty a chodníky bez zbytočného ruchu a bez svedkov vedúce do Anjou z juhu sú pre osamelého pocestného vhodnejšia voľba. Už bude aspoň po svadbe, keď opäť uvidí zapadať slnko. Derry sa neodvážil ísť do hostinca, odkedy je na ceste. Veľmi ľahko si vedel predstaviť, že by naňho v spánku rýchlo zaútočili a zajali ho. Preto spával dva týždne v priekopách a v stajniach a podľa toho aj smrdel. Nechcel tam prísť tesne pred svadbou, ale prostriedky, ktorými cestoval, boli veľmi pomalé, sotva rýchlejšie ako chôdza. Rátal rána a vedel, že svadba bude na druhý deň. Vedomie, že je takmer na mieste, bolo preňho utrpením. Čím bol bližšie, tým väčšmi cítil, ako sa okolo neho zaťahuje Yorkova sieť.

Derry si špinavou rukou prešiel po tvári a pripomenul si, že vyzerá oveľa ošumelejšie než väčšina riadnych sedliakov. Ošúchaný slamený klobúk si stiahol až na oči a šaty, čo mal na sebe, nikto nepral, odkedy ich utkali. Toto maskovanie používal aj predtým a spoliehal sa na to, že ho špina a smrad ochránia.

Keď sa viezol na juh, najmenej šesťkrát okolo neho prechádzali jazdci vo vojvodových rovnošatách. Derry si dával pozor a vždy vystrčil hlavu z povozu a sledoval ich ako každý iný sedliak. Muži odmeraným pohľadom prelustrovali každého, okolo koho prešli, hľadali, či nezbadajú kráľovského veliteľa špehov.

Rozhodol sa, že ak ho vysnoria, použije britvu. Bola z najlepšej ocele, na šírku palca, s rúčkou z korytnačiny. Ak ho nájdu, prisahal, že ich radšej donúti, aby ho zabili pri ceste, než aby musel znášať vojvodovo mučenie alebo, a to bolo ešte horšie, jeho samoľúbosť a radosť, že sa mu podarilo chytiť taký úlovok. Zatiaľ sa však vojvodovi muži nezastavili pri ďalšom špinavom sedliakovi, čo na nich zízal zozadu z voza ťahaného volmi.

Mohlo by to byť ponižujúce, že takto musí ísť na juh, lenže Derrymu sa tá hra páčila. Pomyslel si, že práve vďaka tejto schopnosti si ho starý Bertle všimol, keď bol Derry, bývalý vojak, iba jeden z informátorov, ktorému trčali zo zodratých nohavíc kolená. Derry vtedy viedol malé zápasnícke kolbište na najchudobnejšom londýnskom predmestí, mal v hrsti všetkých, ktorí sa na tom podieľali. Slušne na tom zarobil, lebo kombinoval uzatváranie stávok s ovplyvňovaním zápasov, dával presné príkazy, ktorý zápasník má vyhrať a ktorý prehrať.

S Bertlom sa zoznámil, keď raz večer prišiel Bertl na jeden jeho zápas. Oblečený v zaprášených čiernych šatách zaplatil pencu za sedadlo a všetko sledoval: od signálov prstami, ktoré dával Derry zápasníkom, až po tabuľu, na ktorú sa kriedou zapisovali stávky a všetky zmeny. Keď sa diváci rozišli, ostal tam iba ten starec, a keď Derry vyplatil podiely z výhier svojim piatim či šiestim dobitým mužom s modrinami, podišiel k nemu, oči sa mu leskli. Derry ho spoznal a kývol mládencom, ktorí by ho mohli vyhodiť do noci, nech Bertla nechajú pokojne sedieť a pozerať sa. Skladisko vyčistili až niekedy po polnoci, neostala tam ani známka, že sa používalo. Jeho majiteľ, nech to bol ktokoľvek, sa nikdy nedozvedel, že sa tam v noci konali zápasy. Teda ak pod čerstvými pilinami nenašiel krv. No nikdy nepoužili rovnaké miesto dva razy.

Už vtedy Derry cítil, ako sa Bertle baví a je rád, že sa ocitol na tvrdých zápasoch. Nechal všetkých odísť, kým tam neostal iba s ním.

„O čo vám ide, vy starý sviniar?“ spýtal sa ho napokon Derry. Spomínal si, ako sa Bertl pomaly usmial. Bol to drobný tvrdý chlapík, ktorý už videl v živote všelijaké nešťastie a iba nad ním pokrčil plecami.

„Si ozajstný kráľ zlodejíčkov, však, synak?“ odvetil Bertle.

„Robím, čo sa dá. Nestriedam tlupy, aspoň nie často. Zarábam si na živobytie.“

„Takže to robíš za peniaze, všakže? Je to poctivý zárobok?“

„Jesť sa musí,“ odvrkol Derry.

Bertle iba zvraštil čelo a vyčkával. Derry si doteraz pamätá, ako starec od radosti zmraštil tvár, keď mu čestne odpovedal. Stále však nevie prečo.

„Robím to, lebo ma to teší, ty starý čertisko, dobre? Lebo nech vyhrá hocikto, ja získam tiež. Spokojný?“

„Možno. Príď zajtra za mnou, Derry Brewer. Hádam budem mať pre teba nejakú tú prácičku, niečo, čo stojí za to.“

Starec sa odšuchtal do noci a Derry sa za ním díval. Bol, samozrejme, presvedčený, že nikam nepôjde. Napriek tomu sa tam vybral, zo zvedavosti.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vojna ruží: Búrka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.