Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Marek Hladký, Jitka Hladká

PAN A PANÍ SKŘÍTEČKOVI
VÁNOČNÍ POHÁDKA

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6732. publikaci

Ilustrace Vlasta Švejdová
Odpovědná redaktorka Helena Varšavská
Sazba a zlom Antonín Plicka
Zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 112
Vydání 1., 2017

Vytisklo TISK CENTRUM, s.r.o., Moravany

© Grada Publishing, a.s., 2017
© Marek Hladký, Jitka Hladká, c/o DILIA, 2017
Cover Illustration © Vlasta Švejdová

ISBN 978-80-271-9553-4 (ePub)
ISBN 978-80-271-9461-2 (pdf)
ISBN 978-80-271-0326-3 (print)

Věnováno památce a odkazu Vlastimila Pospíšila

Autoři

Velká vánoční pohádka začíná…

Jen několik kroků od potoka, kterému se od nepaměti říká Hostavický, je les. Takový lesík je to. Pár stromů a jedna větší houština.

Když se tu člověk hodně ztiší, skoro až tak, že nedýchá, všimne si několika malých světýlek. Jsou to rozsvícené okeničky. A když se podíváte ještě o něco blíže, všimnete si, že z houštiny vyčnívá malý komínek, ze kterého se jemně kouří. To je neklamné znamení, že se tady, zamaskován houštím, spadaným listím a sněhem, nachází domeček, ve kterém žijí skřítečkové. A není to jen tak ledajaké bydlení. Přesně tady totiž stojí dílnička U šesti pružinek!

Je to jediná dílnička široko daleko, ve které se ručně dělají postele pro všechny, kdo je potřebují.

Skřítci mají mnoho dílniček, o kterých se jen málo ví. Lidé už ale vůbec netuší, že používají spoustu věcí, které pro ně vyrobili právě skřítci!

Rychle se stmívá. Je přece 23. prosince a zítra bude Štědrý večer.

23. prosince, tři hodiny odpoledne

Zatímco pan a paní Skřítečkovi pilně pracují, dívají se jejich dvě děti, malincí Re a Lo, ke dveřím. Jsou ještě hodně malincí, takže v dílničce pomáhají jenom s něčím. Zato jsou všeteční. Pořád aby je někdo hlídal!

Jejich rodiče na sebe mrknou a usmějí se. Každý rok je to stejné. Malí skřítečci se nemohou dočkat, až se ve dveřích konečně objeví vytoužený vánoční stromeček. Každý rok jim ho přinášejí skřítci Posekálek s Pořezálkem. To jsou skřítci až z dalekého severu, kteří pravidelně přinášejí dřevo do dílničky U šesti pružinek. A právě před chvílí přišli skřítci Ovčínek a Šetlínek. Ti jsou z hodně vzdáleného ostrova. Donesli poslední letošní vlnu ze shetlandských oveček. A právě vlna a krásné a pevné dřevo jsou to hlavní, z čeho skřítci pohodlné postýlky vyrábějí.

Pak se Ovčínek i Šetlínek pěkně najedli, dostali vánoční výslužku a vydali se rychle domů, až za to velké moře.

„Doufám, že jim vánoční výslužka nevychladne,“ strachovala se paní Skřítečková. „Dávala jsem jim ještě teplé cukroví.“

„Jak oba znám, maminko, tak už teď sedí u stolu a pochutnávají si,“ usmál se pan Skříteček.

„A jak to, že zvládnou takovou dálku, až za moře? Vždyť ještě před chvilkou seděli tady,“ vyzvídal na tatínkovi malinký Lo.

„Na to máš ještě moc času. Kouzlit začnete, až trošku povyrostete,“ zakabonil se naoko tatínek.

„Ale jiní skřítečci…“

„Nezlobte tatínka,“ pokárala je paní Skřítečková. „Copak nevidíte, že doděláváme poslední postýlku? Je pro jednu moc nemocnou starou paní.“

„No jo, ale… Proč my pořád něco děláme pro lidi? A co lidé dělají pro nás?“ zamyslela se malinká Re.

„Nic. Žoužele neužitečný to jsou!“ ozval se slabý hlásek.

Všichni se otočili do kouta. Přesně tam, kde se pod peřinkou v malém houpacím křesílku něco pohnulo. To je stařičký Dobromílek.

Ten je tady ze všech skřítečků nejdéle. Už skoro všechno ví a skoro všechno zažil. Proto jen tak sedává v koutku a snaží se ze všech sil pomáhat tam, kde je to třeba. Teď třeba nejvíc hlídá skřítečky Re a Lo. Ale ještě nedávno pomáhal s výběrem té nejlepší ovčí vlny. A taky toho nejlepšího dřeva. Teď už to dělá jen jeho syn, pan Skříteček. Už se totiž od Dobromílka naučil úplně všechno, co k výrobě postýlek potřebuje vědět. A až přijde ten správný čas, předá své umění zase on svým dětem.

„Kdo?“ zeptal se pan Skříteček.

„Žoužele,“ zopakoval Dobromílek.

„Myslíte lidi?“

„No vždyť říkám, dlouháni neužiteční,“ zamžoural rozespalýma očkama stařičký Dobromílek.

Paní Skřítečková se na Dobromílka laskavě usmála. Věděla, že to s lidmi neměl lehké a tak nějak to v něm už zůstalo.

„Dobří skřítečci a dobří lidé jsou stejní. Milují své Vánoce! A milovat Vánoce znamená pomáhat všem, kdo to opravdu potřebují. Protože teprve tehdy se svět kolem nás může proměnit v jednu velkou vánoční pohádku,“ usmál se pan Skříteček.

„Žoužele dlouhý,“ trval si na svém stařičký skříteček a podíval se tajemně na malou Re a jejího brášku Lo. Ti za ním okamžitě přiběhli. Věděli, že se zase něco zajímavého dozvědí!

„My Skřítečkovi jsme nesmírně pracovití. Víme, že jediná kouzla, která fungují, jsou ta, jež nám usnadní práci. Samo se totiž nikdy nic neudělá. Na to věří jenom dlouháni,“ pokračoval Dobromílek a dětičky pozorně hltaly každé jeho slovo.

Ale najednou to začalo! Dobromílek se ani nestačil nadechnout, aby pokračoval. Nejdříve jako jemné chvění okolo dveří. Pak to chvění lehce zajiskřilo. A to už byli všichni na nohou! Skřítečky Re a Lo chytla maminka za ručky, aby nevběhli do toho velkého kouzlení.

Tam, kde byly ještě před chvilkou dveře, se zatmělo! Byla to taková těžká tma tmoucí! Ale ne na dlouho. Objevila se totiž jiskřička. A druhá. Okolo dveřních zárubní to najednou jiskřilo, až oči přecházely!

A z té tmy prosvícené jiskřením se najednou vyloupla špička stromečku. Vánočního stromečku!

Najednou před všemi stál vánoční stromeček v celé své kráse, a vedle něj skřítci Posekálek s Pořezálkem. Už víme, že to jsou skřítci až z dalekého severu, kteří pravidelně přinášejí dřevo do dílničky U šesti pružinek.

To bylo vítání! To bylo švitoření! Vždyť zítra bude Štědrý den a Posekálek s Pořezálkem jsou pro každého skřítka tím neklamným znamením, že Vánoce už opravdu přicházejí.

„A jak je na dalekém severu? Kolik skřítků ještě musíte navštívit? A jak se vede v zimě stromům? A jak je na tom severská borovice?“

Tyto stromy zajímaly pana a paní Skřítečkovy především, protože jejich dřevo používají do postýlek, které tak dlouho ručně dělají a o kterých vědí úplně všechno.

Udělat takovou pořádnou a poctivou postel je složitější, než by si kdo myslel. Skřítečci musí umět vybrat to správné dřevo, připravit ho, nařezat, ohýbat. A kromě dřeva musí umět zpracovávat tu nejměkčí vlnu na světě, která pochází od oveček až z daleké Anglie. A potom to nejdůležitější, po čem se jmenuje i jejich dílnička. Pružinky jsou pro každičkou postel veledůležité. Takové pružinky přece musí něco vydržet! To je vám pak v takové postýlce otáčení. To je vám pak vrtění. To je převalování. A všechno musí ta správně a poctivě udělaná postýlka zvládnout. Po mnoho a mnoho let pak slouží těm, kteří si ji od skřítečků pořídili. A jen málokdo z lidí ví, že jejich postel hřebíček po hřebíčku, pružinku po pružince, nitku po nitce a steh po stehu vlastníma ručkama vyrobili právě skřítci. Jmenovitě pan a paní Skřítečkovi ve své dílničce U šesti pružinek. A proč zrovna u šesti? Inu, to je takové rodinné tajemství Skřítečkových. Ona totiž existuje i sedmá pružinka. Ale o tom až později.

Malinká Re a její bráška Lo se snažili pokud možno nenápadně dostat k zárubním dveří, ze kterých před malou chvílí vystoupili oba skřítci až z dalekého severu. Oběma malinkým skřítečkům to kouzlo nebylo pořád jasné! Jak to, že k nim z těch zárubní, z těch futýrek stále přichází někdo, kdo byl ještě před malou chvílí na opačném konci světa? A naopak. I odtud se dá kouzlem vyjít a být v okamžiku kdekoliv na světě, kde si právě přejete být.

„Já tomu pořád nerozumím,“ zašeptal Lo a dloubl do své sestřičky.

„Je to kouzlo. Co ti na tom není jasné?“

„Úplně všechno,“ zamyslel se Lo. „Naši nás pořád drží od těch dveří.“

„Musíme si dávat větší pozor,“ přikývla Re.

To už si oba severští skřítci sedali s ostatními k prostřenému stolečku.

„Co nového ve světě?“ usmál se na návštěvu pan domácí.

„Všichni skřítci oslavují Vánoce,“ odpověděl Pořezálek.

„A lidé?“ zeptala se opatrně paní Skřítečková.

„A co pořád máte s těmi žouželemi?“ zahudral starý Dobromílek a začal si cpát tabák do své dýmčičky. On teda vůbec nekouřil. Sotva si nacpal fajfčičku, tak tabáček zase vyndal, aby si ji po chvilce nacpal znovu.

„Vždyť jim dáváme postele,“ pokáral ho pohledem pan Skříteček.

„A co dávají oni nám?“ nedal se staříček.

„To tak nemůžeme brát, práce je smyslem našich životů,“ mávl rukou pan Skříteček.

„Měla by být smyslem i toho jejich žití,“ odsekl staříček a docpal si dýmčičku.

„Lidé už nejsou, co bývali,“ mlaskl si Posekálek.

„Protože ani jejich Vánoce už nejsou, co bývaly,“ přikývl staříček.

„To je, bohužel, pravda,“ přitakal Posekálek.

„A co si lidé dávají k Vánocům?“ zajímala se Re.

„Dřív to bývaly hezké dárky a dárečky,“ zasnil se staříček Dobromílek.

„No jo, dřív. A teď?“

Skřítek Posekálek se k ní naklonil: „Teď jsou to…“

„Peníze,“ přerušil ho staříček.

„Cože?“ divila se paní Skřítečková.

„Je to tak. Většinou si lidé dnes dávají jen peníze,“potvrdil Pořezálek.

„Lidé jsou jak nedovařený špagety,“ vyprskl nasupeně staříček. „Táhne se to do délky, a nikde žádný konec. A tak je to i s jejich myšlením.“

„Vy na nich pořád něco máte,“ podívala se na něj vyčítavě paní Skřítečková.

„Vždyť je to pravda. Kdo kdy slyšel, aby se peníze dávaly! Jen tak! Za nic! Aby nahrazovaly dárky! Peníze se přece nikdy nesmějí dávat! Tím ztrácejí smysl. Peníze se musejí vydělat. Zasloužit. Teprve potom si jich může jeden vážit,“ zatvářil se dotčeně staříček. A všichni mu dali za pravdu.

„To je pravda, Vánoce už vůbec nejsou co dřív. Ani u nás na severu,“ řekl Posekálek.

„A divíte se? Budou muset přijít velké změny,“ zasmušil se Dobromílek.

„Co s námi bude?“ strachovala se paní Skřítečková.

Ale staříček Dobromílek jen mávl rukou.

„S námi? Vůbec nic. Kdo je pracovitý a jeho práce má smysl pro ostatní, se bát nemusí. Já už něco zažil, panečku. A nás, co si umíme vážit práce, se nic nedotklo.“

„A co to bude za změnu?“ přidala se Re.

„A kdy přijde?“ zajímal se Lo.

Staříček Dobromílek se zatvářil nanejvýš tajemně.

„Možná dřív, než si kdo myslí. Možná už teď.“

„O Vánocích?“ podívala se na staříčka udiveně Re.

„Kdo ví…,“ pokýval tajemně hlavou Dobromílek.

„Vy pořád jenom strašíte,“ nevydržel to pan Skříteček.

Staříček Dobromílek prudce vstal a začal rychle chodit po místnosti sem a tam. Potřeboval si utřídit myšlenky.

„Lidé si přestávají vážit práce, která má smysl pro druhé. Proto si přestávají vážit i peněz, které dostávají za nic. Už ani na obdarovávání svých nejbližších nemají čas! Vánoce už pro ně nejsou svátky klidu a pohody. Tak jak tohle může dopadnout?“

„Ale ono se to zase v lepší obrátí,“ přála si paní Skřítečková.

„Ano, ale až si začnou všichni všeho zase vážit. Dřív ne. A bude to zkouška, kterou mnoho lidí nemusí vydržet,“ zdvihl varovně prstík Dobromílek.

„Ještě že my držíme tak krásně při sobě,“ podívala se na všechny okolo stolu paní Skřítečková.

„Staříček má pravdu,“ řekl pomalu Posekálek. A Pořezálek jen sklopil oči a přikývl.

„U nás na severu už to začalo. Najednou přišlo mnoho lidí odkudsi odnikud. Teď, před zimou! Ničeho si nevážili. Pracovat se jim nechtělo. Žádné zásoby na zimu si nedělali, protože čekali, kdo jim co dá. A taky peníze zadarmo jim dali. Peníze. Na co vám jsou ty papírky, když je vám zima a neumíte se o sebe postarat?“

„Ani to nedopovídejte, jsou tady děti,“ podívala se starostlivě paní Skřítečková.

„Umrzli. Všichni do jednoho,“ hlesl Pořezálek.

Dobromílek jen pokrčil rameny.

„Jak jinak. Sami si to vybrali.“

„Nejvyšší čas obrátit list,“ zavelel pan Skříteček.

Všichni si oddychli.

Skřítečci jsou totiž tuze jemné bytosti. Potřebují kolem sebe vnímat radost, krásu, pořádek a teplo domova. Prostě skřítečci…

Proto se s Posekálkem a Pořezálkem pomalu rozloučili. Ještě musí dodělat poslední postýlku pro lidi, která je objednaná jako vánoční dárek. A potom rychle do zdobení vánočního stromečku. Vždyť Štědrý den je už zítra!

23. prosince, čtyři hodiny odpoledne

Re a Lo se už nemohou dočkat, až začnou strojit vánoční stromek. Ale ještě není ten správný čas! Ještě zbývá poslední postel, kterou jejich rodiče musí stihnout do večera udělat.

A tak se děti skřítečků koukaly, jak jejich rodiče dodělávají poslední letošní postel. Práce jim pod ručkama jen hrála! Re a Lo mohli na nich oči nechat. Leccos už odkoukali, ale hodně věcí se budou muset teprve naučit.

Rám postele už byl hotový. Krásně voní severskou borovicí, z které je celičký udělán. Teď zbývá to nejdůležitější – vyrobit srdce celé postele. A tím je odjakživa matrace.

Do bavlněného obalu matrace se dá řada pružinek. Ručně dělaných, s velkou péčí otáčených šestkrát dokola. Přesně šestkrát, ani o kolečko otočení víc!

Každá z těchto šestkrát pečlivě točených pružinek má svou bavlněnou kapsičku, a na ní jsou poskládané vrstvičky té nejúžasnější ovčí vlny a taky koňské žíně. Pan a paní Skřítečkovi se podívají do objednávkového lístku, ten má každá postýlka, a hned vědí, že musí přidat ještě jednu vrstvičku té nejměkčí ovčí vlny. Postel má být totiž pěkně měkoučká. Je pro jednu starou hodnou paní, která ji dostane pod stromeček od svého manžela. V objednávkovém lístku je poznámka, že paní Kloudová je celá rozbolavělá a měkká postel jí může od všech bolestí ulevit.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pan a paní Skřítečkovi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.