Julius a Albert

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Miroslav Horníček

Julius a Albert – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

…

Ve chvíli, kdy Julius překročil práh svého domu, aby zamířil, jako každodenně už po třicet let, směrem k náměstí, vznesla se před ním dlažba. Patnáct žulových kostek vzlétlo před jeho očima, zakroužilo a odlétalo tam, kam měl namířeno také on.

Nebyla to dlažba, byli to holubi.

Patnáct holubů šedivých jako ty kostky a lehčích těchto, zašumělo křídly a letělo ke kostelu, jehož zadní část bylo odsud vidět, včetně výklenku, z nějž pískovcový anděl ukazoval vztaženou pravicí k oknům protějšího domu, kde bydlela Karolína Drábková, vykladačka karet.

Julius ještě chvíli setrval u pomyšlení, že jsou to žulové kostky dlažby, a radoval se z toho obrazu. Radoval se z jistoty, že tento obraz by nikdy nenapadl zvěrolékaře Málka ani starostu Kareše, natožpak trafikantku Pecháčkovou. Zvolil si v této chvíli tyto tři, ale mohl pomyslet na kohokoli. Nikdo z jeho spoluobčanů, tím si byl radostně a pyšně jist, by nepřišel na takový příměr. Nikdo.

Postál chvíli, dívaje se za těmi letícími ptáky, a teprve když zmizeli za zdí kostela, vykročil s očima upřenýma na to andělské gesto mířící k oknům jasnovidky Drábkové.

Dříve tomu tak prý nebylo. Našli se mnozí, kteří vyprávěli, že anděl pozdvihl svou pravou ruku teprve před deseti roky, v době, kdy Karolína Drábková oznámila jistému Kamilu Křístkovi, že jeho teta v Holandsku na něj po letech vzpomněla a počítá s ním jako s dědicem. Křístek nevěřil. Především byl přesvědčen, že nemá žádnou tetu, o žádné dosud nevěděl, a tím méně byl ochoten uvěřit, že taková teta by se nacházela právě v Holandsku.

Ale Karolína Drábková si to ověřila ještě jinak: nahlížejíc do křišťálové koule, opakovala znovu a znovu, že teta tu je. Nikoli tedy „tu“, ale v onom už zmíněném Holandsku. Křístek se zprvu smál, pak se jen usmíval, ale věřit nechtěl a nemohl.

Městečko se tehdy rozdělilo na dva tábory. Jeden holandskou tetu popíral, druhý ji připouštěl.

Julius zůstával stranou; bylo pod jeho důstojnost připojit se ke sporu tak banálnímu.

Teta existovala. Pravda karet, zpečetěná ještě křišťálovým svědectvím jasnovidné koule, byla potvrzena. Bylo tu zřejmě cosi v minulosti Křístkových prarodičů, co zůstalo utajeno, a teta Vilemína, jako plod poskvrněného početí, se už v raném dětství dostala do Holandska. Proč právě tam a za jakých okolností, nebylo známo ani zjistitelno. Na tom ostatně nezáleželo, hlavní bylo, že je. A že na sklonku svého života si uvědomila svá citová pouta ke staré vlasti. Pídila se tedy po informacích, obrátila se na domovské úřady a dopídila se jediného: v Levém Brodu, bylo jí sděleno, žije synovec Kamil. Povoláním úředník, adresa připojena.

Napsala mu tedy dopis, ve kterém se city prolínaly s obnosy, obojí se zdálo nadměrné, dopis, který zasáhl nejen adresáta, ale všechno občanstvo Levého Brodu jako úder. Přišel v době, kdy spor mezi věřícími v Karolínu Drábkovou a jejími odpůrci vrcholil. Nešlo už jenom o to, co sdělila Kamilu Křístkovi, jak prohlašovaly obě strany, šlo o zásadní otázky víry a nevíry, především pak o otázku, zda je to podivuhodná schopnost jejího ducha, anebo výnosné šarlatánství. Teta Vilemína tedy napsala svému synovci, že hodlá přijet a dožít v rodné zemi, po boku muže, který je synem jejího bratra a stane se jejím jediným dědicem.

Na tento případ si Julius vzpomněl, když se, jako každodenně, zastavil a ujistil, že ruka andělova ukazuje skutečně a přesně na okna Karolíny Drábkové, která tehdy slavila velké vítězství a stala se přes noc proslulou v okresním měřítku.

Ale teta Vilemína se do vlasti nevrátila. Když už bylo všechno dohodnuto, když už měla zakoupen lístek na vlak a zavazadla sbalena, došlo k politováníhodné události: přecházela jistým místem v Amsterodamu, a především pak v tutéž chvíli, kdy tudy projížděl automobil. Tuto neblahou zvěst se Kamil Křístek dozvěděl od jejího notáře, současně s ujištěním, že se tím stává univerzálním dědicem jmění, které v tomto německy psaném dopise bylo vyjádřeno v holandských guldenech a které, zatím jen namátkou odhadnuto v korunách, bylo více než značné.

Zůstávaje ještě chvíli s pohledem upřeným na anděla, vzpomínal Julius na rozruch, který se tehdy kolem šťastného dědice rozpoutal. Dosud neznámý a přehlížený úředníček špeditérské firmy Mařák a Hůrka se stal rázem středem pozornosti obdivné i závistné. Pro ty, kdo měli dcery, se stal lákavou partií, pro své vážené sousedy sousedem veleváženým, pro některé celky dokonce nadějí. Byl svobodný, byl sám, co by si počal, říkalo se, s tak lehce nabytým jměním? A tak ještě dříve, než obnos byl převeden k nám a u nás do naší měny, byli tu mnozí, kteří už si s ním věděli rady. Kromě privátních nadějí několika rodin tu byla, jak jsme už řekli, i doufání organizovaná, z nichž o první místo soutěžila tělocvičná jednota Sokol a římskokatolická církev. Sokolové potřebovali kolovadla, katolíci nový oltář.

Ještě dnes, jako každodenně, se Julius při této vzpomínce usmál. Tanec kolem zbohatlého Křístka trval tak dlouho, dokud se jmění neznámé tety nerozptýlilo způsobem, o kterém nemohl nic jasného říci ani sám Křístek. Koupil si to i ono, zařídil si mládenecký byt, navštívil Benátky, jež projel na gondolách ve svých třech nových oblecích, a z jeho bytu se začal ozývat gramofon se skladbami Offenbachovými a Lehárovými. Občas si zajel do sídelního města, aby díla těchto svých oblíbených autorů nejen slyšel, ale i viděl. Žil si. A žít si – nebylo a není laciné. A nikdy nebude.

Tak se stalo, že rodičové neprovdaných dcer upřeli pozornost jinam, že místní sokolovna zůstala i nadále bez kolovadel a místní věřící museli i nadále poklekat před starým oltářem.

Jediný, kdo z toho vytěžil, byla Karolína Drábková.

A od té doby, tvrdili někteří, ukazuje ruka andělova k jejím oknům. Jiní obojí popírali: její schopnost uhadovat věci vzdálené a příští i schopnost pískovcové ruky zvednout se o potřebných patnáct centimetrů. Ale spor už pomalu chladl.

Julius pokračoval ve své cestě a vstoupil na náměstí zalité ranním sluncem. Znovu si vzpomněl na tu vzlétající dlažbu a řekl si: Holubi… Něco mezi dlažbou a oblohou, něco, co bytuje v prostoru a cele mu patří. Nedosahují nebe a vzdalují se zemi, nejvlastnějším projevem je jim vzlétání a kroužení; čímž nejlépe vyjádřil jisté příbuzenství s nimi, protože i on, jak si teď říkal a jak sladce doufal, uniká nížinám a míří vzhůru, i když obojí, jak hořce věděl, zatím marně.

Náměstí ožívalo, náměstí v tuto časnou hodinu už žilo svým neměnným způsobem.

Drogista Lumek vynášel tabule se seznamem zboží, který léty měnil, protože v tomto oboru, jak říkal, přicházejí stále věci nové, které je nutno hlásat, zatímco věci staré nemizí, ale vstoupily již do lidského povědomí a hlásat je stalo se zbytečným.

Také obchodník se zbožím smíšeným a koloniálním Jakub Kotěšovec, se objevil před krámem a dohlížel na učedníka, který sem vlekl soudek sleďů a koše s ovocem.

Trafikantka Pecháčková vynesla před krám, jako každodenně, svůj úsměv, Julius ji pozdravil a vybavil si den, kdy pochopil a prohlédl podstatu tohoto úsměvu, nejen jeho živnostenský mechanismus, ale i jeho osobní a trochu tragickou povahu, den, kdy místní pěvecký spolek Chorál podnikl lokálkou výlet, jehož cílem byly zříceniny hradu v okolí a účelem několikeré sborové vystoupení na místech, jež předseda spolku shledal vhodným prostředím pro nacvičené skladby. Vraceli se pak večer, spokojeni, unaveni, rádi a nadšeni krásou přírody, důstojnosti zašlé slávy hradu i půvabem hlasového souzvuku. Skoro všichni ve vlaku usínali. Trafikantka Pecháčková usnula první. Do poslední chvíle se usmívala; usmívala se jako kdykoli a vždycky, nikdy ji nikdo neviděl bez tohoto úsměvu, kterým vítala své zákazníky, se kterým je obsluhovala, kterým je vyprovázela a se kterým, aniž si to uvědomovala, přijímala i některá jejich smutná sdělení.

Julius seděl v tom vlaku proti ní a odpovídal jejímu úsměvu něčím, co považoval nebo vydával za úsměv svůj, nebyl schopen sedět proti ní a neusmívat se, ale současně cítil, že se nemůže usmívat bez důvodu, že důvodem není, nemůže být jen to, že ona se usmívá, a přestával, nechápaje důvody její, jejímu úsměvu rozumět. Něco jiného bylo zastavit se před trafikou, vstoupit, koupit si noviny a odejít. V takové chvíli byl ten její úsměv na místě, byl vítán, dal se, přesněji řečeno, vydržet.

Ale nedal se vydržet teď, kdy vězel v její tváři podoben spíše staré jizvě než projevu skutečné nálady.

Pak zavřela oči, hlava jí poklesla a Julius viděl, že usíná. V té chvíli se ten úsměv začal vytrácet, poprvé, co Pecháčkovou znal, viděl, jak se její tvář mění, jak vlastně stárne, jak z nějaké hlubiny vyplouvá bytost jiná, jen málo jí podobná, příbuzná jakási, vzdálená a nelaskavá.

Pobyla tu patnáct minut a Julius nebyl schopen zavřít oči. Chtělo se mu spát, ale ta odlišnost podob ho mátla. Díval se do té tváře, kterou znal odjakživa, hledal v ní jako ve stydnoucím popelu nějaký ještě doutnající zbytek její proslulé laskavosti, ale marně. Pak se probouzela; zachvěla se jí víčka, pohnula rukama a v její ještě spící tváři se znovu nořil úsměv. Ano, ještě spala, ale cosi uvnitř, vědomí, že je trafikantkou a že spolu s novinami, kuřivem a dopisními papíry nabízí i svoji ochotu, pohnulo jejími rty a pootevřelo je.

Usmívala se.

Ještě spala a už se zase usmívala. Jako před chvílí, jako každodenně, jako včera, jako před lety.

Co se to asi stalo před těmi lety, že s trpělivostí až nadlidskou vyšila do své tváře ornament tohoto úsměvu?

Také teď se usmívala, v tom ranním letním slunci s úsměvem pokynula Juliovi, který ji minul, s úsměvem sledovala ty, kdo se blížili, s úsměvem je pozorovala, i když šli dál, s úsměvem vzhlížela k věži, kde se leskly číslice hodin, a k obloze, kde kroužily vlaštovky.

Blížil se jasmínový čas.

Julius pokračoval ve své cestě jako každodenně a jako každodenně zpomalil před domem zvěrolékaře Málka, kde v této chvíli vstávala zvěrolékařova žena, zatímco její manžel už byl mimo městečko za některým z nemocných zvířat.

Vstávala a přecházela z pokoje do pokoje.

V protější záložně vznikaly spory: Je to, co nese před sebou, její nahé poprsí, anebo polštáře určené k rannímu provětrání? Pět zdejších úředníků se o to přelo denně a jeden z nich přinesl pak dalekohled, aby tuto otázku konečně vyřešili. Jeden po druhém nahlíželi do skel triedru, aby pak ti, kdo hlásali teorii polštářů, přiznali, že jde patrně o její ňadra, a ti, kdo dosud tvrdili, že to ňadra jsou, si přestávali být svým tvrzením jisti.

Spor ustal, ale dalekohled si v kanceláři ponechali. Čas od času někdo povstal od svého stolu a pohlédl jím přes šíři náměstí do oken ženy, o které se shodli, že je málem krásná. Ano byla opravdu krásná jakýmsi málem, ale každý z nich si toto málo kladl do jiných končin jejího provokujícího těla. Jejich trvalý zájem o tuto bytost, a především ono zvídavé nahlížení do jejího ranního soukromí pobouřilo jednu jejich spolupracovnici natolik, že sedla a napsala anonymní varování.

Tak se manželé Málkovi dozvěděli o sporu úřednictva, o jeho indiskrétní činnosti, a především o jeho triedru.

Pisatelka čekala odvetu, zvěrolékařův zásah, skandál. Jediným výsledkem ale bylo, že paní Málková prodloužila své ranní přecházení bytem a že už tudy chodila vždycky bez polštářů.

Tohle všechno Julius nevěděl.

A jestli zpomalil svou chůzi pod jejími okny, bylo to proto, že také on ji shledával málem krásnou, ale na rozdíl od ostatních si toto málo kladl jinam, a řekněme to rovnou – mimo její tělo. Proto mu stačilo zvolnit krok, proto nevzhlížel k těm oknům ve snaze zahlédnout ji, třeba jen náhodou a letmo, protože to matoucí a šalebné bylo, jak cítil, mimo ně oba, bylo to v ovzduší, jako tak mnohé a jako skoro všechno v jeho životě.

V těchto místech potkával denně také Růženku. Nerad. Chodila tudy za svými nákupy, živoucí a trochu krutá připomínka jiných dob, živější i krutější o to, že se tu mnohé změnilo, ale i o to, že tu leccos zůstalo.

Například její třeštění očí. Kdysi to mělo svůj půvab, oběma nebylo ještě dvacet a u ní to byl tehdy výraz jakéhosi horoucího nadšení, výraz přetlaku a opojení, které chvílemi a často bezdůvodně sílilo, závrať z náhodně proneseného slova anebo ze slova jakoby záměrně zamlčeného, z nečekaného setkání, ale právě tak ze setkání předem smluveného, a tedy očekávaného.

Dobrá, bývalo to krásné, krásné to mělo zůstat, to znamená zůstat to kdysi a kdesi, v tom pominulém čase, v její tehdejší tváři, ale od té doby uplynulo přes třicet let.

Doufal, že dnes ji nepotká. Doufal tak denně, ale sotva na ni pomyslel, vynořila se z postranní ulice a šla mu vstříc. Chtěl pohlédnout jinam, jinudy vykročit, ale bylo už pozdě. Stála před ním a třeštila oči. Jako kdysi. Jako kdysi, myslel si, a přece jinak, přece už naprosto a hrůzně jinak. Není strašné, říkal si, když žena, stárnouc, ztratí některé své dívčí návyky. Strašné je, když stárnouc si tyto návyky zachová. Tak trochu se bál těch jejích vytřeštěných očí, které kdysi mnoho znamenaly a mnoho slibovaly a které dnes, jak viděl, už neznamenají nic a taky už nic, jak doufal, neslibují. Bál se toho třeštění, protože mu neuměl odpovídat ani čelit třeštěním vlastním, tak jako nedovedl odpovídat v onom vlaku úsměvem vlastním na úsměv trafikantky Pecháčkové, bál se těch vytřeštěných očí, kdykoli ji potkal, ale i doma, když proti němu povstaly uprostřed noci a z hloubky nějakého zmateného snu. Došla k němu a podala mu ruku. Bylo to úděsně stejné.

„Tak – co?“

„Nu – to víš…“

„A co zdraví?“

„Ujde to.“

„Už po ránu vedro, co?“

„Mělo by zapršet.“

„To by tedy mělo.“

Jen, všimněme si jednoho, kdo se ptá a kdo odpovídá.

„Tak se měj hezky.“

„Ty taky.“

Znovu si podali ruce a znovu vytřeštila oči.

„Jestlipak víš, Julo, že už brzy rozkvete jasmín?“

„Ano?“

„Nedělej, že to nevíš… To snad přece víš, nebo ne?“

Dva kolemjdoucí muži se ohlédli.

„Jasmín, Julo, vzpomínáš?“

Ti dva se ohlédli podruhé a Julius pocítil chuť popřít nejen to, že jasmín už brzy rozkvete, ale existenci jasmínu vůbec.

„To já vždycky vzpomenu, Julo. Tenkrát… pamatuješ? V notářovic zahradě?“

Ranní náměstí, křik vlaštovek, hlas Růženčin a ti dva zírající. Jinak už nic. A přece: ten vzdálený hukot vody. Julius ho zaslechl a polekal se. Jako vždycky, přestože ten hukot už tak dlouho znal, se trochu polekal.

„Já vím. To víš – člověk stárne…, má jiné starosti.“

„Ty, Julo? Co bych měla říkat já… mám tři děti, Julo!“

Hukot vody. Kéž by ji vzala a odnesla k nepaměti i s dětmi a s mužem, který je něčím u dráhy.

„To víš, Julo, to jsou pak starosti…, ale ty? Ale když rozkvete jasmín, Julo…, rozumíš? Když rozkvete jasmín, to jsem ti docela jiná.“

Hučící voda. Kéž by přehlušila to její blábolení o jasmínu. Věděl, že nepřehluší, znal tuto vodu, která je schopna jen zdůraznit a není ochotna přehlušit, sprostá a nechutná voda, poplatná jen svému prostředí, znal tuto svou vodu, která mu nikdy v ničem nepomůže a tak mnohé pokazí, důvěrně ji znal, ale přesto si říkal: kéž by podemlela tyto oči, tyto její vytřeštěné oči.

Tak se rozešli, ti dva zírající tu stáli a jeden z nich se díval za ním, druhý za Růženkou, voda doznívala.

A znovu, tentokrát aby unikl ponižujícímu pocitu z tohoto setkání, si vybavil tu vzlétající dlažbu, těch patnáct žulových kostek mířících ulicí k náměstí. Ničím, myslel si s jakousi hrdostí, by toto nebylo sdělitelné té, která tu shání stravu pro svou čtyřčlennou rodinu, nikomu by to nebylo sdělitelné, všichni jsou tu jediným celkem, hmotou při zemi trvající a při zemi si libující, zatímco on, jak už jednou pocítil, je doma v letu a vznášení. Prošel náměstím a pokračoval úzkou Hradební uličkou ke svému pracovišti – ke knihovně města Levý Brod.

Bylo to stejné jako jindy, jako kdykoli a vždycky, a přece tu bylo něco, co tento den už od počátku odlišovalo od jiných a nad ně pozdvihovalo; jakási malá soukromá závrať, závratné pohlédnutí za tou letící dlažbou, závratné vědomí, že on jediný zná i hořké dno jistého úsměvu, zastavení se či zvolnění chůze pod okny paní Málkové, jejíž skutečná krása, jak si dnes naléhavěji než jindy uvědomil, nevězí jen v jejím těle, nejprudší zatím odpor k očím Růženčiným, pro jejichž chvilková třeštění sám kdysi třeštíval, znechucení nad její vzpomínkou na notářovu zahradu, věc, která se ho už netýká a neměla by mu být připomínána, narůstající pocit přílivu a hrdé zařazení sama sebe kamsi mimo, kamsi do prostoru nad šedí ulic a pod blankytem oblohy.

Je jiný, je odjinud a míří jinam.

Odjinud?

Pokud šlo o fakta původu a narození, byl zdejší. Narodil se tu a žil tu sám s matkou, když osoba otcova se příliš brzy vytratila, zastírána matoucím mlčením doma i zmatenými řečmi venku, a po úmrtí matky před třiadvaceti lety si ponechal z jejich bytu v prvním poschodí jen jediný pokoj. Dům byl kdysi zamýšlen i pro něj, pro dobu, kdy také on bude mít svou rodinu, ale pak se stal velkým po odchodu otcově a příliš velkým po úmrtí matky. Julius zůstal sám.

Bylo mu necelých pětadvacet let, a když prohlašoval, že sám už provždy zůstane, nebylo to bráno vážně. Už tehdy byl knihovníkem a toto povolání ve službách obce, a tedy řádně zajištěné, svobodný stav, byt – a vlastně dům – zděděný po matce a jistá ušlechtilost tváře i pohybů, další matčin odkaz, to všechno ho posouvalo do středu společenské pozornosti, tak jako o mnoho let později Kamila Křístka jeho guldenové dědictví.

Ale sám zůstal.

Rodným domem pronikli cizí lidé, rodily se tu děti, kdosi tu zemřel, on sám byl tichým a shovívavým domácím pánem, který, kdykoli to bylo třeba, dovedl svým nájemníkům počkat, trpělivě přehlížel občasné nepokoje nebo výstřelky, a tak se tu střídaly rodiny i manželské dvojice, aniž by někomu někdy bránil v odchodu, aniž by někoho z nich blíže poznal. Po celé dny, měsíce a roky bral do rukou knihy, aby je podával jiným, večer co večer bral do rukou knihy, aby je sám četl.

Jeho nájemníci procházejíce pavlačí ho vídali, jak sedí ve svém pokoji nad knihou nebo nad lístky kartotéky, když si část práce přinesl domů, a je nutno říci, že ho vídali často; tento starý dům, zakoupený kdysi jeho prarodiči, jak jsme již řekli, pro jedinou rodinu, měl na konci pavlače jediný záchod, což kdysi stačilo, ale dnes vedlo k tomu, že tato pavlač byla průchozím místem pro nájemníky pěti bytů.

Ale teď je ráno a Julius prochází Hradební ulici jakoby nadnášen čistou silou tohoto jitra a zapomínaje už na ono setkání i na jasmíny tak trochu poskvrněné jistou vzpomínkou, zapomínaje už na vpád té vody, a poslední, co viděl, když se ještě jednou ohlédl, byly vzdalující se Růženčiny nohy. Toto vzdalování, pomyslel si, jsem už kdysi viděl. Kolik to je let? A nejen viděl, oplakal, když tyto nohy, štíhlejší než dnes, mu odcházely cestou mezi pokosenými loukami, pod nebem hrozícím bouřkou.

Kolik je to let?

Nepočítat.

Hradební ulice byla v tuto chvíli dělena stínem na dvě skoro stejné poloviny a Julius šel jejím středem, pohlížeje chvílemi do modrého šera na žlutých domcích vlevo, chvílemi na žlutý jas na modrých domcích vpravo. Zastavil se. Poprvé byl zaujat tímto zjištěním a vlastně objevem, průhledem do té dvoubarevné šalby, do toho poeticky optického klamu, nezastavil se, byl, řekněme, zastaven svou vlastní jistotou, že je nejen první, ale i jediný, kdo si toho kdy uměl povšimnout a kdo by měl z toho vyvodit i cosi jako důsledky. Stál uprostřed ulice, která se zdála liduprázdná, sečítal zásahy, kterých byl po celou dnešní cestu vyvoleným terčem, a připadal si jako někdo, kdo někam na dlouho odjíždí, nebo jako někdo, kdo se po dlouhé době vrací, všechno před ním odhazovalo povrch a nabízelo skryté významy, byl jako před početím čehosi a čekal jen na nějaké výrazné a zřetelné znamení, které by k tomu dalo konečný pokyn.

Vyvodit důsledky.

Blížil se svému padesátému roku a tento pocit neprožíval poprvé. Od doby, kdy v pokoji, který byl kdysi jedním z pokojů jejich, později a patrně už provždy jediným jeho, napsal své první dva verše, vracíval se tento stav blaženého vytržení pod vlivem nejrůznějších popudů vnějších i vnitřních. Je to tedy zase totéž? Je to tedy zas jen a jen totéž? Chvíle oslnění, které pomine? Stál v uličce, kterou už léta procházel, stál na jakémsi pomezí, a nebylo to jen ono náhodné pomezí slunce a stínu, které se ostatně každým okamžikem měnilo, a tak se také stalo, že po chvíli, kdy sluneční stín půlil ulici i jeho tvář, ocitl se během necelé minuty na straně sluneční.

Byl snad toto popud a pokyn, na který čekal?

Snad, řekl si, snad řád všeho, jemuž podléhá pohyb země i pohyby lidí, ten nepostižitelný řád, který určuje čas pohrom i čas milování, čas mrazů i čas jasmínu, který světlem posouvá tmu a tmou světlo, řád, v jehož soukolí zahlédla Karolína Drábková tetičku – i když vlastně nevlastní – Kamila Křístka a v jehož neúprosném spěchu kdosi ještě dnes nahlíží svýma vytřeštěnýma očima do cizí zahrady, řád, který nedovoluje žule vzlétnout, ale dovoluje člověku ten žulový vzlet vidět a snad i sdělit, tento odvěký řád pohnul v té pravé chvíli mezí stínu a uvedl ho do laskavějších oblastí svého hájemství.

Ulice se zdála liduprázdná.

Ale v okně nad stojícím a žasnoucím knihovníkem stál hodinář Míšek, nehybný jako ten dole a stejnou měrou žasnoucí. Znal ho, vídal ho denně, sám někdy zašel do knihovny a požádal o jakoukoli knihu, která by pojednávala o věcech tajemných a rozumem nepostižitelných, o věcech vymykajících se lidskému chápání, taková byla záliba člověka, který se jinak obíral kolečky do sebe přesně zapadajícími a pravidelným odbíjením naprosté přesnosti, ale dnes poprvé Julia spatřil stojícího uprostřed ulice, patrně bez důvodu, určitě bez důvodu, a bylo mu při tom pohledu, jako by se zastavilo něco v soukolí samotného času, jako by hodiny odbíjející šestou skončily už po třetím úderu.

Julius již zase vykročil, ale hodinář Míšek se očima vracel k místu, kde předtím stál, kde z důvodů tajemných a rozumem nepostižitelných postál plné dvě minuty.

Ten zatím došel do knihovny, odemkl, jako každodenně, všechny tři její místnosti a usedl v zadní, nejmenší, která byla jeho pracovnou a odkud bylo vidět na zahrady za městem, z nichž největší, kdysi nejkrásnější a dneska nejzanedbanější, byla zahrada notářova. Vzal do ruky knihu, ale neotevřel ji. Nevěděl, jaká je to kniha, a nevěděl, proč ji drží. Slyšel jen, jak za ním přichází uklízečka Boženka, jak si chystá kbelík, hadr a smeták a jak zapaluje plynový hořák, aby mu uvařila kávu.

Blížil se čas, kdy rozkvetou jasmíny, ale především hodina, kdy knihovna se otevírá veřejnosti.

Vstal tedy, odemkl hlavní vchod, vypil kávu a nachystal se ke své letité činnosti, která spočívala v tom, že od zákazníků bral lístky s čísly jimi vybraných svazků, aby pak svazky vyhledal a předal, či aby od nich přebíral a na správná místa opět řadil knihy přečtené. A když ne přečtené, myslíval si s jakýmsi smutným vděkem, tak aspoň vrácené.

Ale nikdo nepřicházel.

Byl jeden ze slabších dnů, jedno z období, kdy městečko nečte. Chodil tedy místnostmi a pohlížel, usmívaje se, na řady knih, z nichž některé byly ohmatány tisícerýma rukama, jiné i po letech panensky netknuté, a ptal se sám sebe, jestli ten přehnaný zájem i naprostý nezájem se dostavují právem, jestli některé knihy – a někteří lidé – nepřitahují pozornost prostředky nekalými a jenom vnějšími a jestli ty druhé – a ti druzí – neobsahují a nenabízejí – i když marně – daleko více. Znovu si vzpomněl na setrvalý úsměv ženy, která žije, vždycky žila sama, a na hříšné bujení jiné, která k sobě vábí oči mnohých; už od rána nahlížel dnes odjinud a jinam, i teď, kdy ho poprvé napadaly ty souvislosti mezi osudy svazků a osudy lidí a znovu si vzpomněl na to šalebné prodlení na hranici světla a stínu, kdy podobně jako hodinář Míšek pocítil opojení a závrať z věcí rozumu unikajících, i teď tedy si byl jist, že on, který tak hořce náleží podlaze, dlažbě i hlíně, je něčím předurčen jinam a výš.

A že ta slavná chvíle je jen a jen v jeho moci.

Kdyby městečko tušilo, že knihovník Julius se k něčemu odhodlává, propadlo by patrně panice. Ale zatím tu byl jen jediný, kdo zahlédl věc pravidlům se vymykající, a to byl hodinář, který pak po celý den myslel na to jeho zastavení se a prodlení. Zatím.

K večeru přibylo další užaslé a tápající svědectví, když knihovník Julius vstoupil do obchodu zbožím smíšeným a koloniálním a požádal jeho majitele Jakuba Kotěšovce o láhev vína. Chodil sem ovšem denně, ale denně kupoval dvě láhve mléka, střídaje sladké s kyselým – pokud mluvíme o nápojích. Nejsilnější, který tu kdy koupil, bylo před osmi roky černé pivo, což tehdy zdůvodnil okolnostmi zdravotními a skoro jako lékařský předpis, ale dnes si poprvé vyžádal láhev vína. Jakub Kotěšovec byl obchodník natolik úslužný, že mu vyhověl, ale natolik zvídavý, že se zeptal po příčině tohoto nákupu a současně se za svou zvídavost omluvil, dokládaje to tím, že jako obchodník by měl předpokládat a znát potřeby svých zákazníků a že právě tuto potřebu a v tomto případě nepředpokládal.

„Za ta léta, pane knihovníku, co vás obsluhuji, je to poprvé. Nebo se mýlím?“

„Ne. Totiž – chci říci, že se nemýlíte. Je to poprvé.“

„Nu…,“ řekl obchodník, čekaje na nějaké vysvětlující sdělení, „… jsou takové chvíle, že? Prostě je někdy vhodné nebo nutné něco oslavit…, co?“

„Tak,“ řekl Julius, „to je to pravé slovo. Oslavit.“

A odešel, odnášeje si láhev rýnského ryzlinku zabalenou v růžovém papíru. Kotěšovec mu otevřel dveře a vyšel dokonce za ním.

Hodinář Míšek sice shledal onu ranní příhodu podivnou, ale ne natolik, aby ji někde vyprávěl. Zmínil se o tom při večeři své ženě, ale ona to nějak přeslechla a on sám při tom vyprávění shledal, že něco podstatného se mu vytratilo a že vlastně neví, proč to říká.

Také Jakub Kotěšovec promluvil jen doma o tom nezvyklém nákupu městského knihovníka, a protože rodina Míškova patřila do jiné společenské vrstvy než rodina Kotěšovcova, nespojila se ta dvě svědectví a každé samo o sobě zaniklo.

Zatím.

Ještě daleko byla doba, kdy k takovému spojení, propojení a spojenectví nejrůznějších svědectví došlo a kdy městečko jako celek začalo s rozhořčením chápat to, co už dnes a s radostí chápal Julius: že je odjinud, jiný a jinam že má namířeno.

Ano, kdyby byli levobrodští vytušili, že jejich knihovník pojal cosi jako úmysl, byli by zneklidnění a poděšení, vzpomínajíce na některé jeho úmysly minulé, a hlavně na jejich neblahá uskutečnění.

Naposled to bylo před dvěma roky.

Začalo to o rok dříve; napřed se všechno pohybovalo v bezpečné poloze porad a plánů, ale pak, kdy nastávalo uskutečňování, se mnohé stávalo něčím jiným, mnohdy nejen nepodobným původnímu záměru, ale někdy dokonce i jeho opakem. Chystalo se tisícileté výročí zavraždění knížete Václava ve Staré Boleslavi, samozřejmě že v celostátním měřítku, přičemž se ke spolupráci chystaly kruhy světské i církevní, každý z nich ze svých důvodů a svými způsoby. Ze sídelního města došla zpráva, že v rámci tohoto milénia budou raženy zvláštní svatováclavské dukáty a že oficiální scéna uvede oficiální drama, kde v prudké kolizi nastoupí proti sobě svatost jednoho a krutost druhého bratra.

Levý Brod přece nemohl a rozhodně nechtěl zůstat pozadu, a tak i tady začaly porady, kde se setkávali učitelé, profesoři, faráři i náčelníci Sokola a kam byl jednou přizván i místní knihovník. Pěvecký spolek Chorál byl pověřen uspořádáním koncertu a při té příležitosti se ukázalo, že mnozí, dokonce i mezi členy tohoto sboru, jsou jaksi nejednotni ve výkladu jeho jména. Někteří je odvozovali z chorálu svatováclavského a druzí z chorálu husitského. O to však nejde, zdůraznil starosta Kareš, zvláště ne teď, kdy je nutno sjednotit všechny složky a síly v rámci důstojné oslavy. Sokolové pak nabídli veřejné cvičení a profesor Dibelka, který vyučoval na zdejším gymnáziu dějepis, předložil návrh na cyklus přednášek, kde by postupně a podrobně rozebral a osvětlil dobu před Václavem, dobu jeho i dobu po něm.

Tento návrh byl brán s jistou a rostoucí nedůvěrou, protože o profesoru Dibelkovi bylo známo, že je ateista a že se už několikrát vyjádřil dosti skepticky o činech tohoto panovníka, a to nejen mezi svými přáteli ve vinárně Jadran, ale i před svými žáky. V jeho pojetí bývalo ubíráno svatosti na jedné a krutosti na druhé straně a příběh až dosud legendárně prostý a jasný se stával zapeklitou záležitostí, kdy člověk nevěděl, komu se vlastně kořit a koho nenávidět.

On zase odmítal veřejné cvičení. Mluvil o tom, že lze etymologicky dokázat původní název slova „prostný“, které prý kdysi bylo synonymem slova „hloupý“, což prý znovu, i když jinak, dokazují prostná cvičení, kde jakési, jak se vyjádřil, individuální a nekvalitní minimum pohybové se stává jakousi kvalitou jen proto, že totéž provádí mnoho lidí současně, přičemž, jak jízlivě dodal, minimum zůstává minimem a kvalita je to pouze zdánlivá.

Po těchto slovech chtěli zástupci Sokola odejít, ale starosta Kareš a továrník Krečmar je zadrželi. Starosta se zatím zdržoval vlastních návrhů a továrník Krečmar byl ochoten finančně zajistit cokoli, co by, jak prohlásil, posloužilo věci národa i víry. Navrhoval dokonce vylepšení slavnostní mše přizváním nějakého vynikajícího pěvce, jehož výkon by osobně honoroval, s jedinou nepatrnou podmínkou: aby v tištěném programu slavností byla reklama na jeho perleťové knoflíky a aby při kázání padla zmínka o jeho osobní účasti na celém podniku.

„Takže to máme vlastně podmínky dvě,“ řekl učitel Růžička. „A nechtěl byste taky, aby místo křížové cesty byly v té době vystaveny vzorky vašich proslulých výrobků?“

Továrník Krečmar neuznal za vhodné odpovídat a poradě hrozil rozpad. Pak se ujal slova starosta Kareš a znovu apeloval na všechny, aby pochopili význam i povahu události, znovu mluvil o sjednocení návrhů i snah, žádal je, aby nedrobili společnou účast na dílčí projevy skupin a naopak, aby hledali cosi jako soulad a harmonii, která by důstojně a plně vyjádřila dosud živou tradici svatováclavskou.

Učitel Růžička, ostatně známý svými radikálními sklony, se znovu ozval: „Živou? A v čem? Neměli bychom ji tak trochu přiživit třeba dalším vyvážením volů do ciziny?“

Po této větě chtěli odejít představitelé církve, starosta dokonce vstal, aby je vrátil, a továrník Krečmar řekl: „A tito lidé mají v rukou naše děti!“

„Pokud jde o vaše děti,“ řekl učitel Růžička, „tak tedy obě, pane továrníku, jsou velice slabé v gramatice. Počítat je jistě naučíte sám, ale určité jemnosti českého pravopisu jim zůstanou už asi provždy utajeny.“

„To sem snad nepatří, pane učiteli,“ vykřikl továrník. „Tohle si vyříkáme jindy a jinde. A v přítomnosti zemského pana inspektora.“

Starosta už chtěl opět zasáhnout, ale povšiml si zdvižené ruky na konci stolu. Patřila zdejšímu knihovníkovi. Ještě po dvou letech si starosta Kareš říkával, že měl tu ruku raději přehlédnout.

„Prosím,“ řekl, „slovo má náš pan knihovník.“

Julius se vrátil k jeho slovům o společné účasti i nevhodném prosazování dílčích zájmů a podal návrh, který tehdy všechny zaujal a některé okouzlil.

„Spojíme se a vytvoříme dílo, na němž by byly účastny všechny složky. Každá pak tím, co nejlépe dovede. Samozřejmě, že nelze spojit mši svatou se cvičením na hrazdě, ale proč by nemohla být dopolední slavná mše a večer pak hra o životě tohoto našeho mladého panovníka, kde by vystoupili cvičenci Sokola i pěvci Chorálu?“

„A kde tu hru vezmeme?“ zeptal se starosta.

A Julius řekl: „Já tu hru napíšu.“

Kolem stolu zašuměly hlasy a Julius pokračoval: „Oslavy mají být za rok. Dejte mi půl roku na sepsání hry a půl roku na její nacvičení. Myslím, že bychom byli první a jediní, kdo takto, vlastními prostředky a silami, oslaví toto významné výročí uměleckým dílem, pokud ovšem nepočítáme scény oficiální, a tedy profesionální.“

První promluvil továrník Krečmar, který nejenže Juliův návrh pochválil, ale nabídl se, že hmotně podloží celou inscenaci, přičemž dodal, že značnou a možná i hlavní roli by mohla sehrát jeho žena, která kdysi původně chtěla jít na dramatickou konzervatoř.

Profesor Dibelka poznamenal, že hlavní rolí by měl být sám kníže Václav.

„A ten,“ dodal učitel Růžička, „se od vaší paní, pane továrníku, lišil nejen věkem a rozměry, ale především pohlavím.“

Továrník se ovládl a s úsměvem odpověděl, že oba pánové mají pravdu a že by měli ponechat na laskavém uvážení autora, zda v této hře nějaká ženská role bude.

Julius k tomu dodal, že ženské role tam budou a on že zase nechá na laskavém uvážení pana továrníka, jestli jeho paní bude chtít hrát Drahomíru, Václavovu matku, anebo Ludmilu, jeho babičku.

Starosta pak schůzi uzavřel, když předtím bylo jednohlasně schváleno, že městský knihovník sepíše za půl roku hru a za dalšího půl roku provede její jevištní realizaci.

S tím se rozešli.

Rok je dost dlouhá doba, ale délka každé doby je závislá především na tom, co se má v té době udělat a co se v té době dělá. Kdykoli vzpomene Julius na tento rok, neví, která jeho polovina byla horší. Když se blížil závěr té první, neměl napsáno nic. Vysedával nad papírem, snažil se najít v knihách cosi jako historické prameny, přečetl za tím účelem i některé klasické hry, aby si osvojil stavbu tohoto žánru, byl navzdory tomu však bezradný, ale občasné levobrodští ho míjeli s úctou. Nejen na ulici, ale i doma, když kolem jeho okna kráčeli za svými potřebami.

Psal.

Psal a napsané zase ničil, protože nic tu nesouviselo s ničím, jednotlivé věty trčely ve vzduchoprázdnu, buď nebyl, kdo by na ně odpovídal, nebo tu byl, a neměl co odpovídat. Knížeti samotnému hrozil další mučednický skon, hroznější než ten před tisíci roky, kdosi ukrutnější než jeho bratr Boleslav tu proti němu povstal a Julius vídal někdy uprostřed noci sám sebe, jak prchá, jak končí s rukou na kruhu chrámových dveří a jak je to dostižen továrníkem Krečmarem s mečem v ruce a jeho chotí v kostýmu Drahomíry.

„Jsem Hněvsa,“ volá továrník, „a musím vás zabít. Dělám to, věřte mi, nerad, ale mám to v roli.“

„Nemáte,“ volá spící Julius s kruhem v ruce. „Má hra končí jinak!“

„A jak?“

„Místo hřiven stříbra jsem nabídl vaše perleťové knoflíky. Vzali to. Bude to, pane továrníku, výnosný obchod pro nás oba.“

Paní Krečmarová v kostýmu Drahomíry začíná zpívat, Julius nemá už sílu vysvětlit jí, že árie Libuše sem nepatří, a probouzí se propocen.

Má ještě měsíc.

V tomto měsíci, asi uprostřed, je pozván na zasedání rady pro přípravu důstojných oslav milénia, aby tu něco řekl o své hře či aby z ní přečetl ukázky. Kruh chrámových dveří v dlani a hrot meče mezi lopatkami usedl ke stolu, kde byli stejní činitelé jako tehdy. A tady pochopil to, co jiní autoři znají i bez této zkušenosti, že nejlepší inspirací je pevný termín a že Múza nelíbá na čelo, ale klade meč k zádům. Pod přímým nátlakem jejich čekajících očí si vymyslel něco, nač ještě před pěti minutami nepomyslel a co teď znělo jako dlouho chystaná, důkladně promyšlená a důsledně domyšlená koncepce.

„Vážení pánové…, za tento půlrok intenzivní tvůrčí práce jsem pochopil něco, co by se mělo učit na vysokých školách. Ze studijních důvodů jsem pročetl četná historická dramata Shakespearova i Schillerova a mohu kdykoliv každému dokázat, že všechna jejich síla je v tom, že ignorují historii. Je sice pravda, že některé jejich postavy žily – například Richard Třetí, Jindřich Pátý nebo Panna Orleánská, ale obraz, který o nich vytvořili jejich autoři, nemá skoro nic společného s jejich skutečnými životy. Pročetl jsem nejen tato dramata, ale brodil se i materiály historickými. (Ve skutečnosti nic nepročetl a ničím se nebrodil, ale nouze učí nejen housti, ale i mluviti.) Samozřejmě, že je možné zacházet se skutečnostmi tak starými s jistou tvůrčí nedbalostí, ale něco jiného jsou faktické okolnosti našeho knížete, které jsou nejen obecně známy, ale i ctěny a milovány. A věřte mi, že všechny věty, které jsem mu vložil do úst – a střídal jsem prózu s blankversem –, zněly poněkud falešně. Shakespeare se mohl tak trochu vylhat – těch jejich králů bylo mnoho a málokdo už přesně ví, co který z nich založil nebo spáchal, ale u nás? A právě v tomto případě, Václavové? Každé dítě zná jeho činy i osudy, ví, jak tomu bylo ve Staré Boleslavi i jinde, zná dopodrobna jeho utkání se zlickým vévodou Radislavem, kde?“ Julius položil tuto řečnickou otázku tak naléhavě, že kolem stolu zavládla jakási tichá a dobře skrývaná panika – nikomu z přítomných už neříkalo nic to jméno zlického vévody, natož aby znali místo jejich utkání. „U Žitoměře, pánové, jak jistě víte. Ano, u Žitoměře – aby zabránil obecnému prolévání krve, vyzval Václav Radislava k osobnímu souboji. A jistě také víte, že Radislav spatřil nad koněm Václavovým anděla a vzdal se. Tyto věci, od útlého dětství nám vštěpované, známe, ale kdo ví, jak tomu ve skutečnosti bylo s onou francouzskou dívkou, která osvobodila Orleans a korunovala krále? I mezi Francouzi jsou různá pojímání této dívky, ale u nás víme všichni své. A tak si dovoluji navrhnout, aby ono představení, kterým mají oslavy v našem městě vrcholit, bylo řadou oživlých, a tedy němých obrazů, kde by cvičenci Sokola, paní továrníková Krečmarová – a dovoluji si navrhnout i paní Helenu Málkovou, choť našeho zvěrolékaře –, pěvecký spolek Chorál a několik dalších vybraných jedinců předvedli některé vrcholné výjevy ze života našeho knížete a světce. Rozumějte mi prosím: to vše bez jediného slova, obrazy by se zvolna nořily ze tmy, ve tmě by opět mizely a mezi nimi by zněl sborový zpěv. Dovoluji si tvrdit, že tato podívaná by neprošla naším jevištěm jen jedenkrát, ale že by se mohla stát základem každoroční tradice, za kterou by sem lidé zajížděli zdaleka. I z ciziny, pánové. I z ciziny!“

Kolem stolu bylo ticho. Nikdo v té chvíli nepomyslel na to, jak se obrazy budou nořit a zapadat, když světelné vybavení zdejšího jeviště to prostě nedovolí, nikdo se nezeptal, odkud že bude znít sborový zpěv, když za jevištěm není místo, a kam se všichni ti účinkující vejdou, když v jediné šatně, která v zákulisí je, může deset lidí vytvořit nával, a tak se celý ten knihovníkův sen může a má uskutečnit. Byla to taková chvíle, kdy horoucí vidina obestře kdekoho a zbaví soudnosti všechny.

Žasli.

A nejvíce žasl sám Julius, který tu naslouchal sám sobě, nevěděl, kde se vzaly věty již vyslovené a jaká bude ta příští, jako by kdosi v něm a z něj tu promlouval, on sám, tím si byl jist, nic z toho nevymyslel a teď tu sedí podoben tlumočníku, který sděluje cizí věty cizím lidem a je připraven i komusi tlumočit jejich odpověď.

Byla kladná.

Byla kladná i ze strany činitelů církevních, kteří si vlastně oddechli, protože až dodneška si neuměli představit jediného mladíka z Levého Brodu, který by měl mluvit ústy svatého Václava, a nechtěli si představit, že by tento světec mluvil ústy jeho. Obraz doprovázený sborovým zpěvem, mysleli si, nemůže nic pokazit.

Starosta objednal několik lahví vína a všichni se rozhovořili o chystaném večeru se zájmem, který Julia chvílemi zaskakoval a mátl. Znovu a znovu se vyptávali, které že to budou okamžiky světcova života a zda tam bude i onen proslulý souboj Václava s tím… s tím…

„Se zlickým vévodou Radislavem, Ano. I ten tam samozřejmě bude.“

„A to, prosím, i s tím andělem?“

„Samozřejmě i s andělem.“

„Tady ovšem narazíme na určitou potíž,“ prohlásil náhle profesor Dibelka.

Ostatní na něj pohlédli, ale nikdo se nezeptal, jakou potíž má na mysli.

On tedy pokračoval sám: „Minule tady pan učitel Růžička vtipně poznamenal, že paní továrníková by sotva mohla hrát hlavní roli… stran věku, rozměrů a pohlaví. Pokud jde o tento poslední faktor, kdo bude dělat anděla?“

Julius se shovívavě usmál: „Někdo krásný, pane profesore.“

A profesor Dibelka se ptal dále: „Krásný? Anebo – krásná?“

„Záleží na tom?“

„Velice. Tady pan děkan vám jistě potvrdí, že tato otázka zajímala i církevní koncily. Poraďte nám, pane děkane – jakého pohlaví jsou andělé?“

Děkan zavrtěl hlavou: „Žádného, pane profesore. Anděl, nemajíce těla, nemohou ani v tomto směru být řazeni mezi lidské bytosti.“

„Dobrá. Ani bych jim to nepřál, pane děkane, ale když už tedy má lidská bytost představovat na jevišti anděla – má to být muž, nebo žena?“

„Myslím,“ odpověděl děkan, „že na tom opravdu nezáleží. Důležité je to, co tady řekl pan knihovník. Měla by to být bytost krásná, a krásu, pane profesore, najdete mezi muži i mezi ženami. Ale já sám bych se přimlouval, aby autor při volbě představitele nebo představitelky nemyslel pouze na krásu vnější. Krása, pane knihovníku, skutečná krása je podmíněna čistotou mravní.“

„Takže,“ prohlásil náhle učitel Růžička, „takže to bude přece jen bez anděla.“

Julius a všichni jako by přeslechli jeho poznámku, zdvihli znovu sklenky k přípitku, ale nikdo se té jeho větě, která se dotýkala mravnosti všech, neusmál.

A Julius pak řekl: „I toto, budete se divit, mám už v této chvíli dořešeno. Bude to mladý muž v dlouhé, světlé paruce, tedy něco mezi oběma pohlavími. Pokusím se, pane děkane, při volbě představitele vyhovět i vašemu požadavku. Plně s vámi souhlasím.“

Profesor Dibelka se obrátil na svého kolegu, učitele Růžičku, a zašeptal: „To znamená, že anděla bude muset hrát on sám.“

Znovu si připili, znovu se rozhovořili. Vypadalo to slibně a nikoho ani nenapadlo, že by cokoli mohlo ohrozit tuto akci, která vstupovala tím dnem do své druhé části.

Jeviště sokolské tělocvičny se třikrát týdně plnilo účastníky živých obrazů, o kterých toho věděl každý málo a Julius sám snad nejméně. Upadl do jakési apatie, kterou si někteří vykládali jako tvůrčí ponor a jiní jako naprostý cynismus. Nechával si nastupovat cvičence i cvičenky, vybíral si z předvedených sestav prvky, které by se mohly k něčemu hodit, nechával si zpívat jednotlivě sborové skladby, aby určil, která a kde bude použita, tápal ve svých představách, které, nejasné od začátku, ztrácely, jak plynul čas, své obrysy, a svůj smysl tam, kde narážely na skutečnost těl a hlasů.

Chodívaly sem i dámy. Paní továrníková, která tu několikrát připomněla svůj někdejší sen studovat dramatickou školu a vždycky znovu potvrdila, jak správné bylo, že ji nestudovala, a paní zvěrolékařová Málková, která tyto úmysly nikdy neměla, ale která plnila to malé jevišťátko svým přebujelým ženstvím jako masožravá rostlina příliš malou vitrínu, chodívaly sem dcerušky rodin, kde rodičové brali tyto pokusy nejen jako dar vznešené akci, ale i jako šanci najít některým zajištěným existencím i vhodné zajištění citové a rodinné. Pan knihovník, nyní ve funkci režiséra, je žádal, aby něco přednesly, aby odněkud někam přešly, aby bolestně zaštkaly. Přednášely, přecházely, štkaly. Nebyl už schopen rozeznat hrůzné od méně hrůzného, věděl jen, že nic z toho nemůže a nebude potřebovat, a byly okamžiky, kdy měl naprosto přesné vidění dne, kdy bude na náměstí svými spoluobčany lynčován.

Továrník Krečmar žádal rozpočet a byl připraven odejet do hlavního města, aby opatřil kostýmy a aby ty nejlepší, to jest kostým knížete a své ženy, dal ušít. Naléhala taky otázka dekorací a profesor Dibelka dal vyhlásit na gymnáziu výtvarnou soutěž. Městečko žilo těmi přípravami, ale nikdo nic přesného nevěděl, Julius zatím tajil, kdo bude hrát Václava, kdo Boleslava, kdo Drahomíru a kdo Ludmilu, ne proto, že by to tajit chtěl, ale proto, že to sám nevěděl a že kdesi v pozadí jeho unavené hlavy vězela a rostla lhostejnost nejen k osudu tohoto večera, ale k osudu knížete i k osudu vlastnímu. Jeden se podobal druhému, každý každému, osud jako osud, se všemi to vypadalo zle.

Není dobré vzpomínat na období příprav a zkoušek, ale zapomenout nelze a některé jejich účastníky ještě dnes, po dvou letech, přepadají úzkostné sny, že je to tu zas a znovu, že jsou nuceni prodrat se zpívajícím davem na jeviště, že nevědí a nikdo jim neřekne, zda tam vůbec být mají, a když už se tam proderou, že nevědí, co tam, že se srážejí jedni s druhými, nastupující s odcházejícími, že sám kníže, představovaný posléze lékárenským praktikantem Matějkou, bloudí v davu a zoufale hledá svého vlastního vraha, sny o tom, jak členové sboru Chorál jsou všude a někdy i tři nad sebou, protože pro ně, aby se tam vůbec vešli, nastavěli do zákulisí žebříky, že jeden baryton, padaje ze dvou metrů, poranil dorostenku Hejnou a že její otec, podezírající ho z nemístné chlípnosti, ho honil po městečku, sny o tom, jak světla zhasínala předčasně a jak se taky, což bylo ještě horší, předčasně rozžínala, jak se ty večery svým charakterem blížily Peklu, které tak výstižně popsal italský básník Dante, jemuž ovšem chybělo to hlavní: účast na těchto večerech.

Ve chvíli – bylo to asi týden před premiérou –, kdy Julius pochopil, že je obětí živlů, a kdy zaplašil poslední pomyšlení na nějakou sebeobranu, vytvořil z této bídy cosi jako ctnost a propojil masovou hysterii účinkujících s masovou hysterií hlediště a hnal herce i diváky smrští křiku, zmatku, tmy a jakýchsi závěrečných pocitů lidstva.

Paní Matějková, matka onoho Matějky, který hrál knížete, pronikla na jeviště, představitel Boleslava procházel s taseným mečem řadami v sále a žádal naprosté uklidnění, profesor Dibelka objímal v hledišti učitele Růžičku, zástupci církve užili postranního východu a večer vrcholil scénou souboje, pro kterou byl vytvořen vycpaný kůň Václavův. Kníže seděl v sedle a zjevení anděla bylo vymyšleno tak, že v pozadí jeviště se měl cvičenec Horálek vyšvihnout na hrazdu a objevit se horní polovinou svého těla v mezeře prospektu, oděn v bílou košili své starší sestry a se zlatou parukou padající mu na ramena. Byl pro tento úkol vybrán z patnácti cvičenců, když dokázal, že vydrží nejdéle ve vzporu, ale Julius žádal víc. Jestli by mohl jednu ruku uvolnit a pozdvihnout meč.

To nedokázal.

A tak sem Julius přidělil další dva cvičence, kteří mu měli pomoci nejen při výskoku – aby se, jak bylo řečeno, nevyřítil jako čert ze škatulky, aby se vynořil zvolna a majestátně –, ale kteří ho měli i nadále přidržovat, aby bylo docíleno ono žádoucí gesto, při kterém Horálek, držen v oblasti stehen jedním z těch dvou, mohl pozdvihnout meč obalený staniolem, který mu v té chvíli podal ten druhý.

Tuto akci nacvičovali asi pět večerů a někteří soudili, že pozdvižená ruka pískovcového anděla pod okny Karolíny Drábkové byla jednodušší věcí než tentýž pohyb cvičence Horálka v roli anděla živého. Potíž byla v tom, že prospekt, za kterým se toto dálo, byl těsně u zadní stěny jeviště a že se sem jen taktak dostal Horálek sám. Natož pak s křídly.

Tady, dá se říci, večer vrcholil.

Ve chvíli výskoku zasáhl Horálek jednoho ze svých pomahačů kolenem do brady, ten, padaje strhl prospekt a zveřejnil tak celý princip tohoto efektu.

Před očima diváků se objevil anděl na hrazdě, pod ním další dorostenec objímající anděla v oblasti stehen a třetí, ležící pod koňským zadkem, jehož nepěkný, ale zcela upřímný výkřik: S tímhle mi jděte do prdele!, přehlušil nástup pěveckého sboru Chorál. Nic netušící dirigent dal totiž znamení a pěvci rozestavení všude nasadili forte.

Padající prospekt odhalil i některé z nich a především zvířil oblaka prachu. Jedině tím pak vysvětlovali zásah dobrovolného hasičského sboru, jehož členové, považující prach za dým, vnikli na jeviště a snažili se vynést především přítomné dámy.

A proto si myslíme, že jakákoli inspirace Juliova a dokonce i jakýkoli jeho úmysl a snaha něco podniknout by ještě po dvou letech zvichřila obecné obavy a že sám fakt, že jejich knihovník pocítil toho dnes cosi jako příliv a nátlak, by byl s to vyvolat povšechnou paniku.

Ale on sám cítil, že to všechno se týká pouze jeho, mířil domů s lahví rýnského a ráno se opět cítil jakoby nadnášen; tentokrát narůžovělou něhou soumraku, jímž kroužily vlaštovky, zněl zvon a leskla se okna domu, kde Helena Málková chystala večeři pro svého muže, vracejícího se k ní od svých březích krav, kulhajících koní a prašivých psů.

Do městečka se kradl neklid; už brzy nastane čas jasmínů.

…

Když Jakub Kotěšovec vyslovil slovo „oslavit“ a Julius je shledal „správným“, nevěděli oba, o jaký druh oslavy má jít a co se slavit vůbec má. Obchodník přece jen čekal na nějaké další a bližší vysvětlení a Julius, dopíjející doma už druhou sklenku, sám ještě nevěděl, co mu měl odpovědět, čím by sám sobě pojmenoval pocit, který se ho zmocnil, a úmysly, které z toho nějak, jak nevěděl, vyplývaly.

Před ním ležely ještě od včerejška kartotéční lístky. Ležely. Nedotýkal se jich, nevnímal je, plynuly před ním se svými jmény a čísly, uvažoval jen, kolik knih už prošlo jeho rukama. Tolik jmen, tolik slov, tolik vět, tolik stránek! Vybavil si tu ranní chvíli, kdy z okna své pracovny hleděl k zahradám, z nichž nejzanedbanější mu byla neblaze připomenuta, a trochu zaskočen tou vzpomínkou, chtěl přistoupit k oknu a znovu se podívat směrem k těm místům, ale pak si uvědomil, že je doma, že toto okno vede na pavlač a že je navíc právě míjeno někým, kdo míří tam. Věděl, co bude následovat, a přitiskl si dlaně na uši.

Kolik to je let?

Nepočítat.

Šli tenkrát cestou mezi lukami, šli odněkud někam, zapomněl odkud a nemyslel na to kam, obzor mu byl dán obrysy jejího těla, kdo by se v těch pomatených letech staral, kam jít, kam mířit; šli. Chodívali tak. Nebyla to jen ta jedna cesta, trávy už rostly a v zahradách rezavěla běl šeříků, nad nimi se přeháněly bouřky, šli v nich a snažili se pak oschnout v nějakém úkrytu, padali spolu k té mokré ještě zemi, tiskli se k sobě v polibcích, jimž nerozuměli, v radosti, která je lekala, i v úlecích, které jim přinášely radost.

Byl to on? Byl to tehdy vůbec on?

Neohlížet se, nepočítat, neptat se.

Byla o tři roky mladší, o deset zralejší, chtěla mu dokázat, že to, co je mu obzorem, je na dosah. Chtěl to pochopit, vztahoval po tom ruce, ale pak přicházela ta ponižující a hanbyplná procitnutí, takové to: buďme rozumní, Růženko, a to v okamžicích, kdy ona, nerozumnější než kdy jindy, čekala všechno, jenom ne návrat na pevnou zem, jenom ne vystřízlivění.

Pokoušel se taky psát, ale i tady to bylo totéž: sahal po slovech právě tak jako po jejím těle, obojí se zdálo dosažitelné, ale on zůstával mimo, stačilo mu jen málo, které nebylo v těch slovech a v tom těle, málo, kterého se nemusel zmocňovat a které nedotčené nechával opodál. Stačily mu ty cesty; chodíval tak trochu za ní, tlačil svým pravým ramenem na její levé, stačil mu ten jemný nátlak, občasný a jemný náraz jejich ramen, byl by se spokojil jenom tím, ale pro ni to byla jen a jen cesta, cesta někam; tam teprve se mělo stát a dít to hlavní, jí nestačilo to chvilkové narážení ramene o rameno, doteky vnější a náhodné, nic neznamenající a nikam nevedoucí, rozhodně žádné sousto pro hlad těla ani doušek pro jeho žízeň.

Trápili se tak oba.

Tehdy se stalo, že jeho matka musela odejet na dva dny z nějakých rodinných důvodů ke své sestře, nevěděl ani tehdy proč, a v onom prvním večeru, kdy byl v bytě sám, přišla Růženka. Nečekal ji, nenapadlo ho, že by to mohlo napadnout ji, ale ženské nápady bývají jiné, od pomyšlení ke skutku je u nich blíž, a tak tu náhle stála ve dveřích vedoucích na pavlač, takové to šrámkovské: „… na můj práh kdybys vstoupila, snad bys mne tím zabila…,“ byla tu a on měl v první chvíli pocit, že je tím skutečně zabíjen, a doufal, že ty dveře za sebou nezavře, že počká na jejich prahu, až on se obuje, a že pak spolu vyjdou a půjdou, že zase jen půjdou, rameno za ramenem, soumrakem, ve kterém už začínají vonět jasmínové keře.

Ale ona ty dveře zavřela.

A když sahal po střevících, řekla: „Zůstaň bos. Já se taky zuju.“

Zula se a on doufal dál, doufal, že ty její střevíčky zůstanou jediným, co odloží, ale i tady se jeho naděje ukázaly pošetilé a marné. Stála tu pak, bílá v tom modrém stmívání, stála tu v jakémsi horoucím úsilí vypadat jako plamen, ale byla droboučká, spíš plamínek chvějící se v bezvětří svým vlastním ostychem. Byli sami.

V celém domě tehdy bydlel jen on s matkou. A v přízemí důchodce Mařík. Matka byla daleko. Mařík patrně v hostinci, byli tu sami; ona s ním nadějně sama, on s ní sám beznadějně.

Připadal si bezradný, byl bezmocný. Jako nad svými prvními verši, nad každým z nich, který zůstával sám a volal po druhém, aby mu odpověděl rýmem, aby tou odpovědí oba ve verše proměnil, ale rýmující se slova unikala, nevěděl, co připsat a teď jak přistoupit. Tak se někdy zmocňujeme rytmu a jindy rytmus nás. I teď to byl rytmus, až k zahanbení prostý rytmus tepu a krve, který způsobil, že přestal uvažovat jak.

Byl náhle u ní. S ní.

V té chvíli se na pavlači ozvaly kroky a ona vytřeštila oči. Vytřeštila? Teď, kdy na to po letech vzpomíná, už ví, že je to slovo nepravé a urážlivé. Tenkrát se její oči rozžínaly: údivem, blahem, vděkem, obavou. A při polibcích. Hlavně při polibcích.

Zakryl jí dlaní ústa a pomalu ji tlačil k zemi, aby zmizeli z dohledu toho, kdo se blíží k jejich oknu, kdo je za chvíli bude míjet, a pak, když už mimo ten dosah byli a kdosi, patrně důchodce Mařík, okno minul, odsunul pomalu dlaň z jejích úst a nahradil ji ústy vlastními.

Ležela pod ním a opět tu bylo její horoucí úsilí, tentokrát touha podobat se propasti, ale i teď marná, byla spíš pelíškem vytlačeným v letní louce, úžlabinkou, ve které je možno jednomu zmizet, chvějícím se útočištěm pro chvění jeho. Když byli jeden druhému nejblíž, ozvala se ta voda.

Znal ten zvuk, už léta ho důvěrně znal a byl s ním smířen; ale nelze tu mluvit o smíření, ten zvuk zatím nikdy nešel proti němu, a kde není spor, nemusí být smiřování, ano, znal ten zvuk tak, že už ho nevnímal, ale teď sem poprvé vpadl zákeřně a krutě, pronikl zdmi, a je zaplavila voda, nechutná, sprostá voda, voda, která teď podemlela jejich krásnou jistotu i krásnější ještě nejistoty, hučící voda zloby a špíny, ta všechno zaplavující a všechno splachující voda z konce pavlače.

Nevěděl, neví, jak se toho večera rozešli.

Byl tu následující večer, jejich rozpačité setkání a cesta uličkami, kdy šli spolu a vedle sebe, ale tentokrát tak trochu vzdáleni jeden od druhého, aby snad, kdyby to bylo třeba, mohli tvrdit, že vlastně nešli spolu, po včerejšku tak trochu pocit provinění nebo studu, putování nechtěné, ale neomylné, a byla to ona, kdo určil směr i cíl. Prošli mezi ploty zahrad na okraji města, kde ještě teď seděli lidé, protože městečku právě vládl jasmínový čas. Sotva si to uvědomovali ti posedávající mezi záhony, ti vyhlížející z oken, ti, kteří nevyhlíželi ba ani nevycházeli, či ti, kdo trávili večery v hostincích, ale vždycky, když kvetly jasmíny, měnilo se něco v lidské struktuře městečka; některých občanů se zmocňovala jakási blahá úzkost, jiným se vybavily děje z dob, kdy tyto děje ještě nechápali, až teď to všecko dostávalo smysl v tom odstupu, v té vůni, někteří nemohli spát a jiní usínali v chůzi, byli i takoví, kteří vstali uprostřed noci a bez příčiny šli na náměstí, protože i tam, a tam snad nejvíc, voněl jasmín, jiní nepoznávali své nejbližší a promlouvali s těmi, kdo tu už dávno nebyli, lidé sobě naprosto cizí zjišťovali, že dálka mezi nimi je jen klam, který je nutno zrušit, zatímco jiné klamy rostly, lidé vstupovali o obchodů, kde zapomněli, co tam chtěli, postávali na rozích ulic a nepoznávali jedinou z nich, byly to ulice jiné, odjinud a jinam vedoucí, stáli na těch rozích a nevěděli, odkud kam či zda se vrátit, nad hlavami mnohých vytvářela ta jasmínová vůně jakýsi jasný vír a jiným temným vír v očích, v noci byl slýchán klavír z domů, kde nikdy klavír nebyl, užaslí ptáci upadali v kratičkou nehybnost uprostřed letu a ulicemi procházely dívky, nedotýkajíce se chodidly země.

Takovým večerem dovedla Růženka Julia k plotu notářovy vily. Uvnitř byla tma a ona řekla: „Neboj se, jsou všichni v Itálii.“

O léta později, kdy Julius, patrně opět jediný, prohlédl povahu i sílu těchto dní a nocí, by byl věděl, že lidé v této době mohou být třeba v Itálii a v téže chvíli sedět v hloubce své noční zahrady tady, protože ta vůně ruší vzdálenosti a míchá prostory jak barvy na obraze, ale tenkrát ani on nechápal nic, a všemu odléhaje, přelezl po ní plot.

Šli pak tou rozlehlou zahradou, rozhrnujíce vůni mezi keři, jako by to byly závěsy či zástěny, zaplétali se do ní a bloudili jí jako mlhou, hledajíce se navzájem, a když Julius obešel jeden rozložitý keř, Růženka zmizela. Vracel se, zůstával stát, čekal na sebeslabší zvuk, nevěděl, jak dál a kudy zpět, bál se jediného: aby v té vůni neutonul. Brala mu dech.

Nechtěl ji volat, snad proto, že se v zajetí té vůně bál, že zaslechnou ten jeho hlas a její jméno i ti v Itálii, snad proto, aby něco nenarušil, nerozbil, tak křehká byla tma té noci, ale hlavně proto, že se bál i její odpovědi, jejího návratu. Chtěl zůstat sám. Poprvé snad pocítil nadvládu vlastní samoty nad čímkoli a snahu být odjinud, být jiný, jinde.

Prostor i čas se mísily – blaze i neblaze. Neblaze ve chvíli, kdy dnešní večer se posunul zpět k včerejšku a zdejší zahrada k pokoji s oknem vedoucím na pavlač, ve chvíli, kdy se mezi keři znovu objevil ten bludný plamínek dívčího těla. Bylo to stejné, krásně i neúprosně stejné, stejně jako včera k ní přistoupil, potáceje se mezi nadějí a obavou, že snad, jako včera, zazní kroky důchodcovy, ale ten byl daleko, nebylo důvodu klást jí dlaň na ústa, ale i tak, stejně jako včera, klesali na zem už v polibku.

Pak náhle zvedl hlavu a naslouchal.

„Neboj se,“ řekla, „říkám ti přece, že jsou všichni pryč. Neboj se. Pojď.“ Nechápal význam toho posledního slova. Kam jít, když oba leží v trávě, ona pod ním docela nahá? Jaképak tedy – pojď? Ale neměl čas tu výzvu pochopit, té výzvě vyhovět, protože – až tak se prolnula ta místa a ty děje – tu byla zas ta voda. Tentokrát krutější o to, že nebylo, odkud by tady zněla, nebylo ruky, která by ji uvedla v pohyb, že jenom zněla, že zněla asi jenom v něm, protože v jejích rozžatých očích se neozvalo nic, ty oči jenom jako by opakovaly to slůvko: pojď, ale přesto tu ta voda byla; hrubá a nechutná, nedalo se ji přeslechnout, nedalo se jí uniknout, byla mu v patách, stoupala po něm, živel slizký a dotěrný, byla tu a jako by tím prohlašovala, že tu bude už vždycky, že není vázána na okolnosti svého prostředí, že se mu zavazuje svou bezohlednou věrností.

Zvedl se na lokty, otočil a padl na záda. Vedle Růženky; vedle té, kterou tím pohybem odmítal, nabízel jinému a jiným.

Viděl, ještě dnes to pamatuje, nad sebou hvězdy Velkého vozu a slyšel, už jenom slyšel, jak se Růženka obléká a mizí.

Kolik to je let?

Proč nepočítat?

Končilo jedno století, za dveřmi bylo druhé, oni doufali a každý doufal, že se tím datem něco změní, že postačí jen projít těmi dveřmi a budou jiní, že se tu otvírají, jak se tak říkává a doufává, netušené dosud možnosti.

Prošli. Někteří prošli, jiní zůstali. On sám, myslívá si někdy, je někde mezi; tak jako přísluší, podoben těm vzlétajícím holubům z dnešního rána, někam mezi oblohu a dlažbu, je i ve smyslu časů kdesi mezi nimi. Mnohým, poplatný svým prvním dvaceti rokům, něčím už dál. Bohužel dál, dodává sám k sobě a už tím jako by nadřazoval století minulé nad to, co přináší to nové, co dosud stačilo přinést, včetně války, kterou už ve svém čtrnáctém roce rozpoutalo všude.

Prošli tedy těmito dveřmi nového století za zvuků fanfár, záře ohňostrojů a ono jim nabídlo ty dosud netušené možnosti, včetně té zásadní, zda přečkat, nebo nepřečkat už první z jeho velkých událostí.

A zase: někteří prošli, jiní ne.

Ale copak to je? – ptá se sám sebe, copak by na to asi řekl Jakub Kotěšovec, kdyby ho přistihl, jak poměřuje časy pominulé s dnešními, když myslí na takové věci, jako je ta trojí prohra s jedinou dívkou, a zapíjí tu ryzlinkem své dávno padlé kamarády?

Ano – ta prohra byla trojí. Po těch dvou večerech ta třetí probíhala v dusném červnovém poledni; zůstalo u řečí, padaly otázky, ale bylo to, jako když kameny padají do mechu; co taky odpovídat? Samozřejmě, že chtěla své, už tehdy patřila svým budoucím dětem, už tehdy byla vázána svým příštím mateřstvím rozhodně víc než příštím manželstvím, které – i když tak šťastně plodné – jí bylo jen předpokladem, aby se matkou stala.

Neodpovídal tedy, louky kolem už byly posečeny a ona mu v žhavém poledním tichu položila otázku podstatnou:

„Chceš?“

Bylo to jako s tím jejím: pojď. Nevěděl tehdy kam jít, a nevěděl teď, co by měl chtít, anebo odmítnout.

Pokusil se o výmluvu a únik:

„To víš, že bych chtěl…“

Trochu zatrnul nad smělým výpadem své odvahy, ale byla to zase ona, kdo šel dál a výš.

„Ano? Tak tedy teď. A tady.“

Už žádný plamínek a žádné chvění; jistota v hlase i v prstech, které začínají rozepínat blůzku.

„Počkej…“

„Na co? Na kdy? Jestli chceš, tak jenom teď a tady. Poprvé. A navždycky. Rozumíš?“

Rozhlédl se. Do nedohledna louky, do nedohledna čas: navždycky. Nikde nikdo, v dálce první údery hromu.

„Bojíš se? Nikdo tu není. Nikdo, rozumíš?“

Řekla to s takovou jistotou, jako by věděla, že ženci po skončení práce odjeli do Itálie, že městečko v dálce je vylidněno a že na této zemi je jenom ona a jenom on, že toto je chvíle podání prvního jablka; ale co on s tím, on, který ještě nechce okoušet plody ze stromu poznání, třebaže mu v podvědomí zní zas to šrámkovské: … chtěl bych tě potkati v lukách… Kolikrát si to pak ještě říkal, kolikrát to i chtěl – …rozlomíš chleba, podáš ženě půl… Vzpomínal, ano, vzpomínal, že tenkrát byli za nejprostším života stolem a u nejprostší života postele, že ona už tehdy měla, což pak taky dokázala, úrodný klín, ale chyběla tu ta touha rozsévače, měl, uvědomuje si ještě po létech, spíš rozsévačův strach, což konečně poznala i ona.

„Ne?“

„Ne. Tady ne. Teď ne.“

Ještě po letech si dnes vybavil ty její odcházející nohy mezi dvěma pokosenými loukami a pod nebem hrozícím bouřkou.

To ovšem není důvod k oslavě.

Vzpomíná na tu, jejíž pád oddálil a nezažil, i na ty, jejichž pádu zabránit nemohl, a dopíjeje ryzlink si říká, že snad to tak mělo být, když třikrát odolal jejímu naléhání anebo spíše vyhověl vlastnímu strachu, a když pak třikrát svému strachu podlehl, když při trojím naléhání příslušných třikrát při odvodu omdlel a byl uznán naprosto neschopným.

Napřed Růženkou, později lékařskou komisí.

Tak unikl válce. Tak unikl oběma.

Nechce a nelze srovnávat, ale nebyl ten dvojí únik dalším z důkazů, že jeho úkoly jsou jiného rodu? Neměl se stát hrdinou – ať už padnuvším na poli cti a slávy, anebo vrátivším se na pole života a zaujavším místo přičinlivého hospodáře toho žírného těla –, ale otázka zůstává a naléhá; čím se tedy měl stát? A jakého rodu jsou jeho úkoly?

Je to snad ono vyhledávání příslušných svazků a odevzdávání jich do rukou čtenářových, je to snad neomylné vracení vrácených svazků na jejich přísně vyhrazená místa? Je to přesnost kartotéky a včasné zařazení novinek? Je to rovnováha literatury klasické s literaturou teprve nastupující anebo ochota ve styku se čtenáři a úsměv navíc, který by jeho činnost spojoval tak trochu s činností trafikantky Pecháčkové? Je to snad dokonalá znalost zákazníků a přesný odhad jejich požadavků? Je to snad pokorná vytrvalost, se kterou už přes třicet let vede knihovnu Levého Brodu k plné spokojenosti správy města i čtenářů?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Julius a Albert.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.