Podobrazníky

Jan Hanzl

V letu, Praha 2013

První vydání

Obsah

Titul

Úvod

Jízda

Jízda II. aneb Stání

O závislém tatínkovi

Vsaďte se!

Hluchota

Dostihy a přísloví

Letem světem

Kdo za to může?

Jak jsem vyměňoval pneumatiku

(I)lustrační osvědčení

Mikrobiologický rozbor básně

Ozvěny května

K čemu jsem?

Nevěra v tržním hospodářství

O korektním divadle

Nemocnice žije

Slovník konverzatismů aneb návod k dešifrování známého při náhodném setkání

Četba s s poznámkami

Novoroční předsevzetí

Chlupatec zhltl důchodkyni! Brutální zvíře ohrozilo nezletilou!

Moderní doba

Posudek diplomové práce

Bržló

Samovztažný

Vyznání

Lepší pták v ruce než dva ptáci v křoví

Zpráva o průběhu terénního výzkumu

Nepřehlédnutelná osobnost

Téma a variace

Bezpečnostní opatření

Rozhovor

Za vzkříšení hudby příležitostné

Nejsem deformován!

Co jste mi to udělal, pane Svěráku?

Den bez...

Usínání live

Podle čeho si vybírat partnera

Mal à propos

To jsem překladatel?!?

Cvičný diktát

Inovace bez legrace

Tiráž

ISBN 978-80-87791-06-6 (PDF)

ISBN 978-80-87791-07-3 (ePub)

ISBN 978-80-87791-08-0 (mobi)

Jan Hanzl, 2001-2013

Štefan Švec, 2013

Shutterstock, Everett Collection 2013

Tyto fejetony vycházely v rubrice Podobrazník Honzy Hanzla časopisu Dobrá adresa (www.dobraadresa.cz) každý měsíc od února 2001 do prosince 2008.

Jízda

Jednoho pozdně letního večera, jako stvořeného pro milostné dobrodružství, jsem se potřeboval přemístit z místa A do místa B. Z ne příliš pestré nabídky dopravních prostředků, obsahující pouze autobus, jsem nakonec po zralé úvaze zvolil autobus.

Pět minut před stanoveným odjezdem byla k nástupišti přistavena modrobílá harmonika značky Karosa s 55 místy k sezení, 45 místy k stání a jednou pětirychlostní automatickou převodovkou. My, přemístěníchtiví cestující, jsme se okamžitě vrhli na vstupní dveře.

Trochu jsem zneklidněl, protože bachraté individuum za volantem se zbytky večeře ve vousech na mě nepůsobilo příliš důvěryhodně. Přesto jsem se usadil. Vyjeli jsme z místa A...

Z dalších několika minut si bohužel nepamatuji vůbec nic. Přičítám to pohybu autobusu, který se už od začátku nesnažil tvářit ani rovnoměrně, natož přímočaře.

Probral jsem se až na dálnici. Řidič se rozhodl vymačkat ze stroje, co se dá, a tak vytáčel otáčky motoru do takové výšky, že jsem rázem pochopil, co je nadzvuková rychlost. Autobus se chvílemi lehce vznášel.

Po pár minutách letu následoval prudký výkyv kolmo doleva, provázený krátkodobou ztrátou kontaktu mého zadku se sedačkou. Myslel jsem, že jdeme do vývrtky, ale pouze jsme opustili dálnici. Když jsem se uvedl zpět do klidového stavu vzhledem k sedačce, uviděl jsem, jak se po okresní silnici té nejnižší třídy řítíme přímo proti autobusu jedoucímu z místa B do místa A. On se blížil k nám, my jsme se blížili k němu a nejužší místo silnice se přibližovalo k oběma.

Rozloučil jsem se se životem. Zdravil jsem andělíčky, slyšel umíráček a představoval si, jak zbytečky mého tělíčka nakládají do černého autíčka.

Nevím, jak se to stalo, ale místo nárazu se ozvalo jenom hlasité fuíííí a obě jedoucí tělesa se těsně minula.

Oddechl jsem si, ale ne nadlouho. Serpentiny se nezadržitelně blížily.

Nejprve jsme zatáčeli ostošest, možná i o víc, přičemž řidičova noha ani na vteřinu neopustila plynový pedál. Cestující se kymáceli ze strany na stranu, nadskakovali ze sedadel a padali do uličky. Ti, kteří dobrovolně stáli, si nedobrovolně sedali, a ti, kteří dobrovolně seděli, si nedobrovolně stoupali. Naše zadní část autobusu za svou přední kolegyní jen tak volně povlávala a vypadalo to, že se každou chvíli utrhne.

Pojednou to šílené kličkování zničehonic přestalo, jako by bylo po všem. Chyba lávky. Silnice se klikatila dál, jenom my jsme jeli pořád rovně. Jet proti nám nějaký další dopravní prostředek z místa B, byli bychom všichni okamžitě v místě P.

Hlasité hvízdání brzd, pištění pneumatik a synchronizovaný kotoul vpřed znamenaly příjezd do místa B, čímž byl proces přemisťování završen. Vysoukali jsme se z autobusu a odpotáceli se do svých domovů. Vida, nakonec nám štěstí přeci jen přálo.

Teď jsou tři hodiny ráno a já sedím a píšu tyhle řádky. Nemůžu usnout. Pořád myslím na to, že se zítra musím přemístit z místa B zpátky do místa A.

březen 2001

Jízda II. aneb Stání

Jednoho pozdně letního večera, jako stvořeného pro milostné dobrodružství, jsem se opět potřeboval přemístit z místa A do místa B. Pět minut před stanoveným odjezdem zastavila na mírně do kopce se svažující autobusové zastávce v místě A oprýskaná modrobílá harmonika značky Karosa, na níž bylo zřetelně vidět, že se na našich silnicích svíjela už v dobách reálného socialismu.

My, přemístěníchtiví cestující, jsme nicméně jako vždycky nastoupili, jako vždycky jsme se usadili a autobus se jako vždycky rozjel.

Vlastně ne jako vždycky. On se rozjel dozadu.

Když si řidič uvědomil, že se nepohybujeme správným směrem, dupl na brzdu a všichni cestující se překutáleli o sedadlo vpřed. Následoval druhý pokus o rozjezd, který skončil stejně úspěšně jako ten první.

Jakýsi chytrolín ke všeobecnému obveselení navrhl, aby řidič zařadil jedničku místo zpátečky. Řidič namítl, že proti gravitaci na nakloněné rovině občas ani jednička nic nezmůže. Poté vypnul motor, vystoupil a dvakrát autobus oběhl. Jeho rty se přitom rychle pohybovaly, nejspíš odříkávaly zaklínadlo, které mělo stroj rozpohybovat žádoucím směrem.

Celý uřícený znovu zasedl do své kukaně a po dalších třech pokusech o start vpřed jsme skončili o další tři metry vzad.

Řidič rozsvítil světlo uvnitř autobusu, nevídanou rychlostí prospurtoval uličkou do zadní části vozu, nadzvedl část podlahy a do vzniklého otvoru vstrčil hlavu. Musel jít zřejmě do hloubky, protože za chvíli zmizel v motoru téměř celý. Chvíli se tam objímal s převodovkou, pak vylezl a přeběhl zpátky dopředu, aby si ověřil, zda jeho laškování s tou potvůrkou skončí úspěchem nebo krachem.

Co následovalo jsem už popsal o několik řádků výše, s tím rozdílem, že díky stále otevřenému poklopu do motoru nás tentokrát řidič ještě trochu přiotrávil.

Když v mé krvi znovu převládl kyslík nad olovem, všiml jsem si, že řidič opět opustil vůz a mizí za nedalekými stromky. Všimli si toho i ostatní a rozhostilo se napjaté ticho, které přerušil až vysoký hlásek mladé slečny, jež pomocí mobilního telefonu informovala své rodiče, aby ji už dneska doma nečekali. „...opravdu, tu vanu můžeš klidně vypustit,“ sdělovala komusi na druhém konci drátu svého bezdrátového přístroje.

Osazenstvo autobusu vybuchlo smíchy a od toho okamžiku se rozproudil hovor.

„Ta krajina dneska vůbec neubíhá,“ postěžoval si mladík přede mnou.

„Máš recht, je to furt stejný,“ přitakal jeho spolusedící.

„Kde je řidič?“ otázal se hlasitě kdosi vzadu.

„Asi šel skočit pod metro,“ odpověděl hlasitě kdosi vpředu.

„Já chci domů k pejskovi,“ zakňučela dívka v přední části zadní části vozu.

„Já bych si dal pívo,“ reagoval na dívčin citový výlev netečně vojín za mnou.

Dva chlapci vedle začali rozvíjet teorie o tom, jaký způsob sebevraždy řidič asi zvolil. Když ho probodli kapesním nožíkem, shodili z mostu a oběsili na tkaničkách od bot, zjevil se náhle řidič uvnitř autobusu a informoval nás, že tento vůz nás do místa B zcela určitě nedoveze a že náhradní stroj je už na cestě.

Pomalu jsme vylezli z autobusu a poskládali se na lavičky kolem. Noc byla vlahá, hvězdy na obloze zářily, budovy ČKD za ohradou rovněž.

Za dobrou hodinu se z dáli ozval zvuk motoru a neustále se přibližoval. V zatáčce se nejdřív objevila dvě světla, pak oblak dýmu a za pár vteřin před námi s úděsným skřípěním brzd stanul autobus, k nerozeznání podobný tomu, jenž o tři metry vedle stávkoval. (Dokonce i oprýskán byl na stejných místech.)

Zmocnily se mě pochyby, a nejen mě. Jeden značně naštvaný cestující při nástupu poznamenal, že je „teda zvědavej, kam nás ta vykopávka zaveze.“ Náhradní řidič se jen tajemně pousmál a pokrčil rameny, řka, že dotyčný může klidně zůstat v místě A.

Dveře se zavřely, světla uvnitř zhasla. Řidič číslo dvě uvolnil brzdu číslo dvě, přidal plyn číslo dvě a motor číslo dvě zvýšil své otáčky na dvojnásobek. V tom okamžiku ani nám do smíchu dvakrát nebylo, jelikož následoval nám už dobře známý pohyb z kopce směrem vzad.

„To už tady bylo,“ zaúpěl kdosi.

Když však řidič pustil ještě spojku číslo dvě, autobus číslo dvě se nejdřív strašně rozklepal, a pak se pomalu rozjel, tentokrát dopředu, a s velikým rámusem zdolal kopec číslo jedna.

Po hodině a třičtvrtě jsme tedy konečně vyrazili vstříc místu B. Náhradního řidiče, který pobaveně sledoval naše nejdříve vyděšené a potom už radostné obličeje v zrcátku, jsme za jeho výkon odměnili bouřlivým potleskem.

duben 2001

O závislém tatínkovi

Představte si následující výjev: Na dálniční odpočívadlo přijíždí modrá Felicie a zastavuje. Otevřou se levé přední dveře, z nich se vypotácí řidič a spěchá dozadu k zavazadlovému prostoru. Vytáhne odtamtud láhev koňaku a přikládá ji k ústům. Pětkrát si hltne, zašpuntuje ji, vrátí na místo, zabouchne dvířka od kufru, usedne za volant a s pištěním pneumatik mizí v dáli.

Pravděpodobně kroutíte hlavou stejně nevěřícně jako všichni, kdo byli popsaného výjevu svědky.

„Ten člověk je blázen,“ ťukali si na čelo.

Není. Je to můj tatínek.

To je totiž tak.

Tatínek není žádný alkoholik, jak by se na první pohled mohlo zdát. Je závislý na úplně jiné tekutině, a tou je káva. Bez kávy není schopen provozu, a to nejen silničního, nýbrž jakéhokoliv. Proto si na dlouhé cesty připravuje zásoby, které nalévá do lahví od různých alkoholických nápojů. Částečně je to proto, že jiné láhve doma neuchováváme, a částečně proto, že nás baví sledovat ty zmatené a vyděšené obličeje zírající na řidiče, jenž do sebe leje koňak, whisky, bourbon či becherovku.

Auta jezdí na benzín, televizor potřebuje ke svému chodu elektrický proud, tatínkovou šťávou je káva. Zatímco v minulosti pil po jedné kávě dopoledne, odpoledne a večer, dnes rozlišuje káv více a dokonce si je řadí do dvojic: časnou ranní (v sedm hodin hned po příchodu do práce) a pozdní ranní (kolem deváté), dopolední kávu a kávu polednici (po obědě), kávu odpolednici a kávu o páté (teď si zrovna nemůžu vzpomenout, v kolik hodin). Sama samotinká zůstává jen večerní dávka, jelikož krátce po její konzumaci tatínek v křesle nenávratně usíná.

Původně jsem tu chtěl uvést ještě další zajímavé rysy tatínkova kofeinismu, nicméně jsem nucen od svého záměru ustoupit, protože se mi začínají třást ruce. Budu si muset jít uvařit svou půlnoční kávu.

červen 2001

Vsaďte se!

„Kopyto, jelito, platí to,“ zaslechl jsem, jak dva asi desetiletí kluci právě uzavřeli sázku. Když ten menší vyleze na nedalekou vysokou borovici a utrhne šišku z její špice, aniž by se s ním utrhla větev a on spadl dolů, dostane od toho většího malé Ferrari na setrvačník. Pokud se mu to nepodaří, tak kromě toho, že si natluče, bude ještě muset svému protivníkovi věnovat figurky všech čtyř želvích bojovníků.

Ačkoliv jsem sám uzavřel sázek bezpočet, teprve tato drobná příhoda mě donutila, abych se nad sázením zamyslel obšírněji.

Z právního hlediska nejde o nic jiného než o smlouvu. Smluvní strana A (malý rusovlasý hošík) se zavazuje provést určitý úkon (vylézt na borovici a utrhnout šišku), za což obdrží od strany B (větší rusovlasý hošík) stanovenou odměnu (Ferari na setrvačník). Nesplní-li strana A svůj závazek řádně a včas (nevyleze-li, neutrhne-li, spadne-li, vezme-li si žebřík), uplatní strana B sankci (nárok na želvy ninja). Smlouva se uzavírá tak, že se smluvní strany dohodnou na jejím obsahu, podají si ruce, jež jsou přeťaty dlaní třetí osoby pronášející formuli „kopyto, jelito, platí to“.

Záhadou pro mě zůstává, proč se používají právě tato tři slova. Jediné rozumné vysvětlení, které jsem našel, je, že pořekadlo vymyslel někdo, kdo pokládal sázky za hloupost, a proto nazval sázející se kopytem a jelitem.

Opusťme nyní právní šmodrchanice a věnujme se podrobněji stránce věcné.

Když se sázíme, zajímají nás tři věci: co můžeme získat, co pro to musíme udělat a o co můžeme případně přijít. Mezi nimi musí existovat určitá rovnováha. Nemá smysl se sázet, pokud proti zisku pytlíku bonbónů stojí ztráta nové autodráhy.

Sázet se lze úplně o všechno. Já jsem například jako dítě prohrál pět skleněných a deset hliněných kuliček, tři známky, knížky Hoši od Bobří řeky a Timur a jeho parta, dvě autíčka a asi sedm rohlíků. Naproti tomu jsem vyhrál spoustu bonbónů, pět žvýkaček, knížky Hoši od Bobří řeky a Timur a jeho parta, dřevěný meč a krabici mléka.

Ve věku pubertálním je pro chlapce sázka ideální způsob, jak získat polibek od tajně milované dívky. I přes žár v srdci a zapálená lýtka je ale nutné aspoň trochu myslet hlavou. Skok do jámy lvové z chlapce jistě učiní v dívčích očích hrdinu, nicméně své odměny se hrdina pravděpodobně nedočká.

V sázce můžeme zajít i dál než k pouhému polibku, jenže to už jsou pak většinou nebezpečné známosti.

Sázky se netýkají pouze nezletilých. Dospělí muži jsou podle statistik druzí co do počtu uzavřených sázek, a to hned po osmiletých dětech. Zatímco u dětí jde spíše o hravost a touhu po dobrodružství, vysoký počet sázek uzavřených mezi muži pravděpodobně bude, proč si to, pánové, nepřiznat, projevem naší ješitnosti. Ta nepřipouští, že by bytost tak vznešená a dokonalá jako muž něco nezvládla. Předmětem mužských sázek jsou většinou nápoje, přesněji řečeno alkoholické nápoje, ještě přesněji řečeno pivo. Mám důvod se domnívat, že se muži sázejí většinou o prkotiny, poněvadž znám jen jedinou Velkou sázku o malé pivo. Malých sázek o velké pivo jsem zažil bezpočet.

Když už se člověk o něco vsadí, snaží se většinou vyhrát. Existují ale i sázky, kdy jste naopak rádi, že prohrajete. Ani nevíte s jakou radostí jsem šel kupovat láhev vodky, když jsem se předtím s kamarádem vsadil, že se nedostanu na vysokou školu.

Sázka dokáže s člověkem pěkně zamávat. Přišel jsem takhle jednou na tenisové kurty, kde spolu hráli dva jinak důstojní páni v letech. Tehdy však spolu bojovali jako o život: honili se z rohu do rohu, funěli a při zkaženém míči nespisovně kleli. Důvod byl jediný: oba pánové se vsadili. Ten, který prohraje, bude následující den utírat nádobí nejen u sebe doma, nýbrž i v domě svého soupeře.

Jak je vidět, fantazii se meze nekladou. Před týdnem jsem se setkal s jedním svým bývalým spolužákem, který se tuze rád sázel. Prý se rozhodl projít bos žhavým popelem. Jeho dívka mu ale stále nevěří, že to udělá.

„Já jí ukážu. Vsadím se s ní!“ prozradil mi kamarád svou přesvědčovací metodu.

„Ale jdi, ty vejtaho,“ popichoval jsem ho.

„Nevěříš? Vsaď se, že se vsadím!“ reagoval okamžitě.

Toho dne jsme spolu uzavřeli sázku na druhou.

červenec 2001

Hluchota

Dostavila se zničehonic jednoho slunného letního dne na koupališti. Způsobila ji voda, která se usadila uvnitř mých slechů a odmítala je, i přes opakované příkazy k vyklizení, opustit. Na zhruba dvacet hodin, do okamžiku, než ji kompetentní lékař násilím (za pomocí velikánské injekční stříkačky) vyhnal ven, jsem se tedy stal téměř hluchým. Říkám téměř, neboť na pravé ucho jsem naštěstí ještě sem tam trochu slyšel.

Na koupališti, kde se již evidentně tísnilo více lidí, než se tam mohlo vejít, náhle zavládl klid. Uřvané mrně na sousední dece házelo své gumové hračky po babičce najednou téměř mlčky a šťavnatá hádka manželského páru přede mnou, jejíž průběh sledovali s napětím všichni v okruhu pěti kilometrů, se změnila v jemnou a distingovanou konverzaci.

I doma mě zprvu čekala jen samá pozitiva. Děti v bytě nad námi přestaly dupat a oněměl i jejich jinak hysterický pes. Auta po hlavní silnici vedoucí přímo pod našimi okny projížděla takřka neslyšně. I obvyklé výtky rodičů (kteří, ač stojíce přímo přede mnou, ke mně promlouvali z velké dálky), že prý poslouchám všechny ostatní a jen k jejich slovům jsem hluchý, jsem mohl s omluvným úsměvem přeslechnout. A nakonec mé obvyklé dilema, zda před spaním poslouchat svého oblíbeného Čajkovského, nebo číst svého oblíbeného Křesťana, bylo pro dnešní večer vyřešeno.

Postupně se však začaly vynořovat i problémy. Především jsem se chtěl dívat na televizi, na zábavný pořad postavený na slovním humoru. Když jsem si zesílil zvuk natolik, abych ze slovního humoru něco měl, přišla sousedka a vynadala mi tak, že jsem i přesto, že jsem neslyšel, slyšel a humor mě rychle přešel.

Odešel jsem znechuceně do hospody, kde jsem narazil na své známé. Sešla se příjemná společnost. Všichni se, soudě podle rozveselených tváří a bouřlivého smíchu, jehož výbuchy občas prorazily vodní přehradu v mých uších, dobře bavili. Bohužel prapůvodní zdroj (řečený prazdroj) každé takové vlny smíchu už zátarasy nepřekonal, takže jsem tam seděl jako tvrdé ypsilon a tupě koukal, jak se všichni baví.

I ráno mě čekaly nepříjemnosti. V prvé řadě můj spánek, nerušený tentokrát dětským dupáním ani auty, bohužel nepřerušil ani budík, takže průšvih byl na světě ještě dřív, než jsem nabral vědomí.

Dalším utrpením pro mě bylo čištění zubů. Se zalehlýma ušima neslyšíte nic z toho, co se děje kolem vás, jenže vaše tělo vám tento nedostatek kompenzuje tak, že slyšíte naopak velmi jasně a zřetelně všechno, co se děje ve vašich hlavových dutinách, zejména v ústech. Nevím, jestli jste to někdy zažili, ale takové čištění zubů způsobuje uvnitř vaší hlavy stejný rámus jako řezání dříví.

Konečně jsem dorazil k lékaři, kterému ostatní lékaři trefně říkají otorinolaryngolog. Tento je ze všech lékařů asi největší podivín, protože, jak se praví v Básnících, „když pacient přijde s bolestmi v krku, lékař se mu podívá do ucha a z nosu mu vytáhne polypy.“

Můj otorinolaryngolog se naštěstí choval poměrně normálně a záplavy z mých uší neodsával skrz nos, ale z uší rovnou ven. Po chvíli odvodňování, zavodňování, pláchání a jiných specializovaných lékařských úkonů jsem najednou zjistil, že slyším. Hurá, proslechl jsem! (Podle vzoru „prohlédl jsem“.)

To bylo na světě najednou krásných zvuků! Ptáčkové zpívali, stromky ševelily, potůček šuměl, bublal, zurčel atd., jelen troubil a datel ťukal do stromu (uprostřed města to je podivné, ale určitě jsem ho tehdy slyšel!). Ale pak to začalo...

Manželé odvedle začali znovu se svými hádkami, motory zpod oken burácely naplno, děti dupaly, až se otřásal celý dům, a čokl štěkal v nových a nových záchvatech hysterie. Zkoušel jsem je všechny překřičet, ať jsou ticho, ale neslyšeli mě. Svět byl ke mně hluchý.

září 2001

Dostihy a přísloví

Říjen je měsíc bezesporu významný. Oslavujeme objevení Ameriky, vznik samostatného československého státu, prezident Havel má narozeniny, já mám narozeniny, ale i spousta dalších lidí má narozeniny, někdo má svátek, někdo má výročí svatby, někdo pomaturitní sraz, zkrátka každý má něco, a dokonce se najdou i tací, kteří z toho všeho mají Vánoce. A navíc, v říjnu se přece běží Velká pardubická.

Velká pardubická je svátek všech milovníků koní. Když si vzpomenu na jednu přednášku, kde nám pan profesor vykládal o tom, jak se ve staré dobré Anglii pojmenovávají koně (mimo jiné) podle přísloví, nadchne mě ta myšlenka natolik, že se ji pokusím přenést do našich malých českých poměrů:

Takže pozor – praporek je nahoře a koně vyrážejí na trať. Do první zatáčky vbíhá jako první Rychle nabyl, rychle pozbyl, hned za ním pak Hrách na stěnu hází. Ale co se to děje? Už na první proutěné překážce končí hnědá klisna S poctivostí nejdál dojdeš. Rychle nabyl, rychle pozbyl rychle pozbyl své vedoucí místo a do čela se nepříliš citlivým manévrem dostává Účel světí prostředky stíhaný ušlechtilým hnědým plnokrevníkem Lež má krátké nohy. Druhá překážka přinesla velké překvapení, vypadl na ní favorit dnešního odpoledne, tříletý hřebec Sliby – chyby. Třetí překážku si špatně vyměřil anglický plnokrevník Dvakrát měř, jednou řež a s ním opouští závod i vraník Vrána k vráně sedá. Velký Taxis překonali všichni s výjimkou nestora závodu, dvanáctiletého hřebce Moudřejší ustoupí, který se stejně jako v předchozích čtyřech ročnících před překážkou prudce zastavil, takže Taxis zdolává pouze jeho žokej Josef Tvrdík. A co se to děje teď? Tak to je velké překvapení, chlouba slatiňanské stáje Pýcha předchází pád upadla na Irské lavici a v závodě nepokračuje. Koně mizí za lesíkem, což mi umožňuje, abych pro vás, kteří jste přišli k obrazovce až teď, zopakoval, že sledujete dostih vpravdě příslovečný – Velkou pardubickou Stýpl-Čejs. A koně se opět objevují, zdá se, že nikdo mezitím neodpadl, zpoza lesíka vybíhá i Jak se do lesa volá, tak se z lesa ozývá, což je outsider, jemuž odborníci předpovídali, že k lesíku ani nedoběhne. Ale teď pozor! Ojojojojojoj, tak to je nepříjemné, pole závodníků nám výrazně zmenšilo, neboť další z favoritů, Tichá voda břehy mele, skončil po nenápadném působení v závodním poli na Vodním příkopu, Kdo jinému jámu kopá, sám do ní padá spadl do Velké jámy a jeden z velmi nadějných hřebců, černý Hlavou zeď neprorazíš bohužel (pro něj) nezdolal Kamennou zídku.

Do závěrečné rovinky jako první vbíhají čtyři koně, ne, promiňte, pět koní, na poslední chvíli se snaží finišovat i Pozdě bycha honiti. Žokej Jiří Chelčický na třetím místě povzbuzuje svého hnědáka Kdo chce psa bít, hůl si vždycky najde bičíkem, ale není mu to nic platné, rozhodující souboj se odehrává mezi třemi vraníky – pro vavřínový věnec si pravděpodobně jede Karel Tráva a Komu se nelení, tomu se zelení, který vede asi o půl délky... Ale pozor, Čert nikdy nespí s Miroslavem Andělem v sedle začíná zrychlovat, ovšem vzpamatovává se i Konec dobrý, všechno dobré, na kterého jsem si vsadil, zrychluje, ano, neuvěřitelně zrychluje a probíhá cílem jako první. Výborně. Žokej Miroslav Začátečník jásá, seskakuje ze sedla, ale co se to děje, do cíle dobíhá i nešťastný grošák Nechval dne před večerem... nestíhá zastavit... ani se Začátečníkovi vyhnout... takže vítězného žokeje sráží na zem, přebíhá přes něj... Tak to je pro veterána Začátečníka opravdu smutný konec.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Podobrazníky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.