Jeff Foster

Přeložila Dina Podzimková

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Foster, Jeff

[Deepest acceptance. Česky]

Nejhlubší přijetí/Jeff Foster; z anglického originálu The deepest acceptance ... přeložila Dina Podzimková. -- První vydání v českém jazyce. -- Praha: Maitrea, 2017

ISBN 978-80-7500-307-2

159.923.2 * 165.242.1 * 165.322 * 316.728 * 2-185.2 * 13 * 17.02 * (049)

– sebepoznání

– sebeuvědomování

– sebepřijímání

– duchovní poznání

– každodenní život -- duchovní pojetí

– utrpení -- duchovní pojetí

– životní harmonie

– pojednání

13 - Filozofie ducha [5]

Jeff Foster

Nejhlubší přijetí

The Deepest Acceptance

Copyright © Jeff Foster, 2012

Translation © Dina Podzimková, 2016

Czech edition © MAITREA a.s., Praha 2017

ISBN 978-80-7500-307-2

Milí čtenáři,

snažíme se, aby naše knihy byly perfektní. Pokud i přesto objevíte v knize nějakou chybu, napište nám na nakladatelstvi@maitrea.cz a my ji rádi opravíme.

Děkujeme, Váš nakladatel.

Obsah

Poděkování

Poznámka autora

ČÁST PRVNÍ

Celistvost života

Proč se trápíme?

Oceán přijetí

Zkoumání vědomí
v přítomném okamžiku

ČÁST DRUHÁ

Bolest a nemoc

Láska, vztahy a radikální upřímnost

ZAUJETÍ PERSPEKTIVY DRUHÉHO

Závislosti

Hledání duchovního osvícení

O autorovi

MAITREA také vydala:

Přál bych si, abych ti mohl
v tvé hodině temnoty či osamění
ukázat úžasné světlo
tvého Bytí.

HÁFIZ, „MY BRILLIANT IMAGE

Poděkování

S láskou a hlubokou vděčností děkuji

Amy Rostové

Tami Simonové

Mattu Licatovi

Julianovi a Catherine Noyceovým z Non-Duality Press (Velká Británie)

Mennovi van der Meerovi a Jeanine de Klerkové

Sherie Davisové a Amy O’Neilové

Lyndě a Sidovi Fosterovým

Mauriziovi a Zaye Benazzovým

Miku Larcombovi, Nicu Highamovi a Scottovi Kilobymu

Arlene Eastlandové

… a všem ostatním nádherným bytostem, které jsem potkal na téhle neskutečné cestě.

Poznámka autora

MÁM POCIT, ŽE VŠECHNY NAŠE PROBLÉMY, všechno naše utrpení a spory na osobní i globální úrovni vyrůstají z jednoho základního problému: z neznalosti toho, kým skutečně jsme. Zapomněli jsme na to, že jsme od života neodluční, a proto jsme se ho začali bát a ze strachu jsme s ním začali nejrůznějšími způsoby bojovat. Vytáhli jsme do války proti svým myšlenkám, pocitům, emocím, proti svým tělům a proti samotnému přítomnému okamžiku. Ve snaze ochránit se před bolestí, před strachem, smutkem, nepohodlím a neúspěchem, před těmi součástmi života, které jsme si navykli označovat za špatné, negativní, temné nebo nebezpečné, jsme přestali skutečně žít.

Pancíř, který oblékáme v obraně proti plnému prožívání života, se nazývá oddělené já. Ve skutečnosti nás však ochránit nemůže – jen nás udržuje ve stavu příjemného znecitlivění.

Odpovědí na ústřední problém lidstva je duchovní probuzení – tedy pochopení, že nejste tím, kým si myslíte, že jste. V poslední době je k dispozici celá řada knih na toto téma a zdá se, že starobylá učení, která kdysi bývala přístupná jen několika vyvoleným, dnes objevuje víc lidí než kdy dřív. V tom ale spočívá ta past. I duchovno se může snadno stát jen jednou z mnoha vrstev našeho pancíře. Místo aby nám umožnilo otevřít se životu, může nás od něj dokonce ještě více odříznout. Duchovní představy a klišé jako „Žádné já neexistuje“, „Toto není mé tělo“ nebo „Dualita je pouhá iluze“ mohou být prostě jen nová přesvědčení, kterých se budeme držet, nové způsoby, jak se vyhýbat životu a odstrkovat od sebe svět, což vede k dalšímu utrpení pro nás i pro naše milované.

Duchovní probuzení, o kterém mluvím v této knize, nespočívá v lepší ochraně sebe sama. Spočívá v pochopení, že to, co skutečně jste, nepotřebuje ochranu, že to, co skutečně jste, je natolik otevřené, svobodné, milující a hluboce přijímající, že to do svého nitra vpouští život v jeho úplnosti. Život vám nemůže ublížit, protože vy jste život. Přítomný okamžik tak není nepřítelem, jehož bychom se měli obávat, ale drahým přítelem, kterého musíme přijmout. Ano, skutečná duchovnost váš ochranný pancíř proti životu neposiluje – ale ničí ho.

Duchovní probuzení je v podstatě velice jednoduché. Je to věčně platné pochopení toho, kým skutečně jste, vědomí, které předchází formu. Ovšem opravdu se takového poznání držet v každodenním životě, nezapomínat na to, nepouštět to z mysli a nenechat toto poznání, aby vám stouplo do hlavy – právě u toho začíná skutečné dobrodružství života. A zdá se, že zrovna v tomhle místě se většina lidí setkává s potížemi, což platí pro hledající, stejně jako pro duchovní učitele.

Vědět, kým skutečně jste, když je život snadný a všechno se vám daří, je jedna věc. Něco úplně jiného je pamatovat si to v horkých chvilkách, když se vám svět bortí pod rukama, život se komplikuje a vaše sny se obracejí v prach. Uprostřed fyzické a emocionální bolesti, závislostí, vztahových problémů a selhání v rovině světské i duchovní se mnohdy cítíme méně probuzeni a více odloučeni od života, jeden od druhého i od toho, kým skutečně jsme, více než kdy jindy. Naše šťastné sny o vlastní osvícenosti mohou rychle zmizet jako pára nad hrncem a přijetí se zdá být miliony kilometrů daleko.

Komplikovanost a krásu každodenní lidské existence můžeme vnímat jako něco, čemu bychom se měli vyhnout, překonat to, či to dokonce vymazat ze světa. Nebo je můžeme vidět právě takové, jaké skutečně jsou: jako utajenou a trvalou výzvu, abychom se probudili právě teď, dokonce i pokud věříme, že jsme se probudili již včera. Život nás ve svém nezměrném soucitu nenechá usnout na vavřínech.

Pakliže moje předchozí knihy byly popisy duchovního probuzení, tato se věnuje daleko zásadnějším otázkám: Jak můžeme toto probuzení prožívat na každodenní bázi? Jak máme přijmout přítomný okamžik, i když nám tento přítomný okamžik připadá pro nás naprosto nepřijatelný? A je toto „Jak máme přijmout přítomný okamžik?“ vůbec správná otázka? A především, jsme od něj vůbec odděleni?

Učím jednu jedinou věc a nic jiného: hluboké a neohrožené přijetí čehokoliv, co vás potká. Nejde o pasivní poddání se, nebo chladnou odtažitost, ale o inteligentní a tvůrčí proniknutí do mystéria přítomného okamžiku. Tato kniha vychází po mnoha letech, kdy jsem naslouchal tisícům lidí na duchovní cestě a rozmlouval s nimi – slýchal jsem jejich obavy, odpovídal na jejich nelehké otázky, setkával jsem se s nimi v jejich bolesti a žalu a každodenních zápasech a obavách a jemně jsem je směroval nikoliv k budoucímu osvícení, ale k hlubokému a bezpodmínečnému přijetí v rámci jejich zkušenosti v přítomném okamžiku, k hlubokému přijetí, že jsou ve vlastní podstatě.

Vítej do obyčejného života, drahý objeviteli – na nejzazší hranici duchovního probuzení. Nechť se odvážně vydáš tam, kam před tebou ještě nikdo nevkročil.

S láskou od tebe sama,

Jeff Foster

ČÁST PRVNÍ

PROBUZENÍ K HLUBOKÉMU PŘIJETÍ

Celistvost života

Skutečně objevitelská cesta není zaměřena na hledání nových zemí, ale na získání nových pohledů.

MARCEL PROUST

VRÁSKY NA RUKOU VAŠEHO STARÉHO OTCE. Křik novorozeného dítěte. Socha v galerii. Určitá kombinace tónů v hudební skladbě. Kapka rosy na stéblu trávy. Chvilkový výraz na tváři cizího člověka, po kterém vaše srdce neočekávaně a náhle zjihne. Celistvost, která nenadále prorazí skrz odloučenost.

Život oplývá mnoha tajemstvími.

Nedávno jsem mluvil s jednou svou kamarádkou, které se krátce předtím narodilo dítě. Moje přítelkyně je „racionálně uvažující“ vědkyně a ateistka, která se ani v nejmenším nezajímá o duchovno či náboženství či o cokoliv, co nelze dokázat prostřednictvím toho, čemu říká „odborně recenzovaný výzkum“. Věří, že jediným smyslem života je tvrdě pracovat, zajistit svou rodinu, našetřit si peníze na stáří a časem odejít do důchodu a až do smrti si užívat „dobrého života“.

Když však mluvila o prožitku z narození své dcery, její slova nebyla slovy ateistky. Byla to nábožná slova, duchovní slova, slova obtěžkaná posvátnou úctou a úžasem a nesmírným zázrakem stvoření. Mluvila o zázraku života samotného – o mystériu zrození a smrti, o vesmírné hádance, která prostupuje vším. Řekla mi, že když poprvé držela v náručí svou novorozenou dcerku, všechny sebestředné myšlenky ji opustily, minulost i budoucnost se vytratily a náhle bylo jen tohle – jen život sám o sobě, přítomný, živoucí a záhadný. Byl jen tenhle vzácný okamžik, teď a tady, a nic víc.

Řekla mi, že když poprvé spatřila drobounké prsty své dcerky, jejich útlost a křehkost, rozplakala se vděčností. Vyprávěla mi, jak ji naplňovalo úžasem, že se z ní zrodilo něco tak tajemného a živoucího, že něco mohlo vzniknout z ničeho, že život může sám ze sebe tvořit život, že ten život, který byl přítomný při Velkém třesku, je tak nějak také tady, v podobě toho drobounkého růžového stvoření. Náhle ji zaplavila nepodmíněná láska – k její dceři, ke všem miminkům a jejich matkám po celém světě, k celé existenci. Byla to láska, kterou nedokázala vyjádřit slovy. Veškerý odborně recenzovaný výzkum se zhroutil tváří v tvář nepochopitelné ohromnosti zážitku přítomného okamžiku.

Moje racionálně uvažující a skeptická kamarádka, která se zabývala vědou, se dočasně stala neduálním mystikem – a ani si toho nebyla vědoma. Na chviličku se dotkla celistvosti života, tajemství, pro které neexistují slova a které proniká vším stvořením. Na chviličku se zamilovala do existence a odloučenost mezi ní a životem zmizela a odhalila bezejmennou lásku.

V průběhu let jsem se setkal se spoustou lidí, kteří se začali zajímat o duchovno na základě zvláštních, nevysvětlitelných a nepochopitelných prožitků či poznání, které jako by do nich udeřily jako blesk z čistého nebe – prožitků, pro které později jen obtížně hledali slova a ještě obtížněji se snažili o ně podělit se svými přáteli a rodinami.

Výtvarníci mluví o chvílích, kdy se nechají pohltit malováním a kdy se vytrácí jejich já. Hudebníci vyprávějí o tom, jak je hudba pohlcuje, až zůstane jedině hudba, zatímco oni sami jako oddělené entity se v ní ztrácejí, jako by byli pohlceni samotným životem. Nehrají hudbu – jsou tou hudbou, která hraje sebe sama. Atleti zase hovoří o vstupu do „zóny“, místa, kde se běh, jízda či skoky dějí zcela bez jakéhokoliv úsilí a tělo funguje dokonale, přestože už toto tělo nevnímají jako své vlastní. Herci popisují, jak se rozplývají v hrané postavě, v roli, mluví o tom, že když skutečně hrají, není tu nikdo, kdo hraje. Když později přijímají gratulace ke svému výkonu a odpovídají na otázky, jak se jim to podařilo, musejí připustit, že ve skutečnosti vůbec nemají tušení.

Nebo se třeba procházíte parkem a najednou není žádné vy, které se prochází – je jen vítr na vaší tváři, šustění listů, dětský smích a štěkání psů. Ztrácíte se a stáváte se vším – anebo se ztrácí všechno a vy se stáváte ničím. Slova to jednoduše nemohou postihnout.

Někdy bývají tyto historky méně vzrušující. Umýváte nádobí a najednou se blyštivé mýdlové bubliny stanou tou nejúchvatnější věcí ve vesmíru – a vskutku, v té chvíli se mýdlové bubliny stávají vesmírem. A veškeré vaše problémy, strachy, obavy, vaše zoufalé hledání lepšího života, slávy, úspěchu, lásky a osvícení se vytrácejí. Všechno je znovu hluboce v pořádku – vesmírně v pořádku. Vaše životní situace se nezměnila – stále jsou tu účty, které musíte platit, děti, které je třeba živit, práce, již je nutné udělat, a bolest, kterou musíte pocítit – ale váš vztah k tomu všemu se znenadání změnil. V jediném okamžiku už nejste odděleným jedincem, který se snaží nalézt jednotu. Jednota je to jediné, co existuje. Jste zpět v lůně života – v lůně, které jste nikdy doopravdy neopustili. A přesto je tu pořád i obyčejný život a vy fungujete ve světě nadále bez úsilí.

Věda dokáže tyto prožity – či neprožitky, nebo jakkoliv jim chcete říkat – jen obtížně vysvětlit, protože nás zavádějí mimo svět příčiny a důsledku, subjektu a objektu, pozorovatele a pozorovaného, absolutního a relativního, vnitřního a vnějšího, a dokonce i času a prostoru. Je složité je logicky, vědecky a filozoficky dokázat či názorně předvést. Ovšem pro ty, kdo je zakoušejí, jsou skutečnější než cokoliv jiného. Můžete tomu říkat prožitek probuzení či hraniční zkušenost nebo jednoduše nefalšované setkání se životem, jaký je. Na pojmenování v zásadě nezáleží, protože slova nakonec vždycky přicházejí až posléze.

Existence je bohatá na tajemství a divy a někdy se stává, že skulinami v odděleném já bez varování pronikne paprsek světla. Na pár krátkých chvil se objeví vesmírný náznak, že toho v sobě život tají nekonečně víc, než se nám zdá. Nejobyčejnější věci se mohou snadno změnit ve zcela mimořádné, takže začneme přemítat, zda se náhodou to mimořádné v obyčejném neskrývá vždy a nečeká na své objevení.

Ano, je možné, že obyčejné věci v životě – staré rozbité židle, pneumatiky bicyklů, sluneční záře, která se odráží od roztříštěného skla, úsměv milovaného člověka, pláč novorozeněte – ve skutečnosti vůbec nejsou obyčejné. Možná se v jejich všednosti skrývá něco podivuhodného. Třeba jsou všechny tyto věci, které chápeme jako zcela samozřejmé, ve skutečnosti zázračné, posvátné a nekonečně cenné projevy celistvosti, Jednoty, kterou nelze vyjádřit myšlenkou ani slovem.

A možná tato celistvost není „tam někde“ jinde nebo v budoucnosti, kde čeká na své objevení. Možná se při jejím hledání ani nemusíme vypravit do nejvzdálenějších koutů vesmíru. Možná není na nebesích, ani ukrytá v nejhlubších hlubinách našich duší. Možná je celistvost právě tady, kde se zrovna nacházíme – v tomto světě, v tomto životě – a možná jsme ve své posedlosti jejím hledáním sami sobě znemožnili ji vidět.

Fakt, na který odjakživa poukazují duchovní nauky všech dějinných etap, tedy že vše je vzájemně propojené a nic neexistuje odděleně od čehokoliv dalšího, dnes potvrzuje i moderní fyzika. V průběhu let jsme si vymysleli spoustu slov, která mají tuto vesmírnou celistvost označovat. Jsou to slova jako duch, podstata, Jednota, Advaita, nedualita, vědomí, uvědomění, živost, Bytí, Zdroj, Existence, Tao, buddhovská mysl a přítomnost. Mohli bychom sedět a celých sto let vést spor o tom, co to ve skutečnosti je celistvost života. Říkám si ale, jestli bychom tak neskončili u pouhého slovíčkaření, zatímco by nám unikalo to, k čemu ona slova odkazují. Je tedy na vás zvolit si pro celistvost slovo, které se vám líbí, protože to celé nakonec není o slovech. Vy tomu říkáte Tao, já tomu říkám život. Ona to nazývá Bohem. On to označuje jako vědomí. Někdo další používá slovo nic a jiný člověk zase výraz veškerenstvo. Jiný o tom raději mlčí. Výtvarník to zachytí na obrazu, muzikant tomu věnuje své hudební skladby. Fyzik se toho pokouší dotknout skrze složité výpočty a teorie, nad kterými zůstává rozum stát. Básník či filozof ve snaze k tomu proniknout žongluje se slovy. Šaman vám předloží podivné substance, abyste to mohli spatřit sami. Duchovní učitel vás k tomu vede slovem i mlčením.

Jde o to, že ať je to cokoliv, nikdy to nebude definitivně vyjádřeno slovy. Myšlenky a slova celistvost tříští. Rozbíjejí jednotnou realitu do jednotlivých věcí: těl, židlí, stolů, stromů, slunce, nebes, mě a vás. Svět myšlenek je světem duality, světem věcí.

Samozřejmě, že v této knize použiji spoustu slov. Pro psaní a čtení knih jsou slova velice užitečná! Stále je však třeba mít na paměti to nejdůležitější: to, o co jde, nejsou slova. Jde o celistvost života samého – a ta předchází všechna slova, dokonce i slovo celistvost.

Všechna tato slova prostupuje ohromné ticho a klid a já promlouvám právě z tohoto mlčení. Celá tato kniha je milostný dopis psaný mlčením a adresovaný mlčení – od toho, kým skutečně jsem já, tomu, kdo skutečně jste vy.

Kdysi jsem jako dobrovolník pomáhal v hospicu a trávil jsem čas s lidmi, kterým zbývaly poslední týdny, dny, či dokonce hodiny života. Často se stávalo, že se mi pacienti svěřovali, že teprve v této chvíli, kdy už už padá opona, začínají skutečně vnímat představení. Teprve v té chvíli začínali chápat, jak moc vzácný život je – a vždycky byl. Řada z nich mluvila o lítosti. Litovali, že nežili život naplno. Litovali, že nemilovali dost silně, že zadržovali své pocity kvůli strachu z odmítnutí. Litovali, že si ve vztazích nepočínali upřímněji a otevřeněji. Litovali, že v honbě za budoucností, která nepřišla a už nikdy přijít neměla, pracovali tak tvrdě, až z toho onemocněli. Kdyby bývali věděli, co pro ně život chystá, možná by jim šupiny z očí spadly dříve.

Někteří z nich začínali skutečně objevovat život teprve ve chvíli, když už se jim nedostávalo času. Neměli čas žít v nadějích a snech – jediné, na co jim zbýval čas, bylo prostě žít. Někteří z nich se pustili do malování, někteří se začali poprvé v životě učit hrát na hudební nástroj nebo zpívat nebo tančit. Jedna žena, se kterou jsem se setkal, se konečně odhodlala natočit debutové album. Celý život se skrývala, zpívala si v osamění ve sprše, chránila sama sebe před posměchem a odmítnutím. Ale teď, v posledních týdnech života, když už neměla co ztratit, zpívala z plného srdce, jako by jí nikdo nenaslouchal, jako by již byla mrtvá a už nezbývalo nic, čeho by se měla bát. Posměch a odmítnutí už nebyly jejími nepřáteli.

Jednoho dne jsem hrál s jednou pacientkou šachy. Během hry jsme spolu prakticky vůbec nemluvili. Měla oholenou hlavu a po měsících chemoterapie byla očividně dost slabá. Ale celou tu hodinu, kterou jsme spolu strávili, mi byla skutečně přítomna. Byla tak moc tady a teď, tak pohlcená životem, tak fascinovaná vším okolo sebe jako novorozené dítě. „Šachmat,“ řekla mi s úsměvem, když se jí podařilo zahnat mého krále do kouta. Toho večera zemřela, ale během té hry byla víc naživu, víc otevřená prožívání a víc zamilovaná do přítomného okamžiku než většina lidí, kteří před sebou mají dalších padesát let života. Být přítomen totiž nemá nic společného s časem.

Proč se nám vědomí zázračnosti a tajemství života často vrací teprve ve chvíli, kdy se dostaneme do extrémní životní situace? Proč často objevujeme hlubokou vděčnost k životu, jaký je, teprve ve chvíli, kdy nás čeká smrt? Proč se vyčerpáváme hledáním budoucí lásky, přijetí, slávy, úspěchu nebo duchovního osvícení? Proč se upracováváme nebo umeditováváme k smrti? Proč odkládáme život na později? Proč se k němu stavíme zdrženlivě? Co přesně vlastně hledáme? Na co čekáme? Čeho se bojíme?

Přinese nám budoucnost skutečně ten život, po kterém toužíme? Nebo ho máme stále na dosah víc, než si myslíme?

Tato kniha je o celistvosti života a o tom, že je možné ji objevit právě teď – ne příští rok, ne zítra, ne „jednoho dne“, ale právě teď, uprostřed přítomného prožitku, uprostřed čehokoliv, co se zrovna děje, dokonce i pokud se zrovna odehrává trápení a bolest a touha po svobodě.

Tato kniha pojednává o nalezení toho, kým skutečně jste – za tím, kým si myslíte, že jste, za tím, kdo vás učili, že jste, za vaším příběhem o tom, kdo jste, za všemi vašimi představami a dojmy o tom, kdo jste. A pojednává také o odhalení způsobů, kterými se pouštíme do boje s přítomným prožitkem, jeden s druhým i s celou planetou – na základě toho, že zapomínáme, kdo jsme, a že se snažíme zkonstruovat a udržet cosi, co se v zásadě rovná falešnému obrazu sebe sama zkonstruovanému myslí. Když válčím ve svém nitru, jdu do války proti vám. Co odmítám sám na sobě, odmítám i na světě. A toto odmítnutí vede k nejrůznějším druhům utrpení. Abychom se vyhnuli tomu, co na sobě nemáme rádi, vytváříme si závislosti na substancích či návycích, dokonce i na těch, které jsou zdánlivě dobré. Bojujeme s bolestnými emocemi. Hledáme druhého člověka a vztah, se kterým dosáhneme úplnosti. Zoufale se pokoušíme uniknout trápení hledáním osvícení.

V této knize zaměřím svou lupu na místa v našem nitru, kde konflikt začíná, protože právě na místě, kde začal, může také skončit.

Odhaduje se, že lidské bytosti jen ve dvacátém století ve válkách a při genocidách pozabíjely více než 200 milionů jiných lidských bytostí. Zdá se, že v tom jsou lidské bytosti mezi organismy žijícími na této planetě jedinečné – my, lidé, ubližujeme jiným lidem a zabíjíme je nejen proto, že se musíme fyzicky bránit napadení, nejen kvůli obstarávání potravy a území, ale také kvůli obraně představ. Zabíjíme ve jménu nejrůznějších myšlenek – ideologií, filozofií, věroučných systémů, duchovních cest, světonázorů. Zabíjíme ve snaze stvořit svou představu nebe na zemi, vnutit svou představu světa ostatním lidským bytostem, které jsou jiné než my. Zabíjíme ve jménu představ o skutečnosti, představ o pravdě a lži, představ o tom, kdo jsme my a kdo jsou ostatní ve vztahu k nám – představ, které jen málokdy – pokud vůbec někdy – odpovídají realitě. Kde může takové násilí skončit?

V současné době jsou v módě řeči o jistém posunu v lidském vědomí, který se na naší planetě odehrává, myšlenka, že lidské bytosti procházejí procesem, v němž směřují k jakémusi vyššímu stavu vědomí. Já si však myslím, že si ve skutečnosti vytváříme nové, zesílené povědomí o šílenství lidské mysli. Více než kdy dřív si uvědomujeme, že staré způsoby dělání různých věcí v našem případě nefungují. Naše staré domněnky o tom, kdo jsme, náš dualistický způsob myšlení, naše mentalita zdůrazňující „my a oni“ nepřinesly mír, a to ani ve světě, ani v našem nitru. Právě naopak. I v této chvíli stále probíhají války a genocida, dochází k útlaku a násilí. Finanční systém světa je na pokraji zhroucení (a někdo by možná řekl, že už se zhroutil) a ty největší supervelmoci mají ohromné dluhy. Na obzoru se vynořuje ekologická katastrofa. A lidé v rekordní míře zažívají deprese, úzkost a stres.

Svět byl vždycky šílený, ale v dnešní době jsme si tohoto šílenství více vědomi. Informace o stavu světa jsou poprvé v lidské historii dostupné prakticky každému, kdo má přístup k počítači. A možná, že se nevzdálíme pravdě, ani když budeme říkat, že dnes zoufaleji než kdy dřív hledáme cestu, kudy z toho všeho ven.

Tato kniha nepojednává o řešení veškerých problémů na této planetě, na to nemám kvalifikaci. Chci ale mluvit o tom, kde všechno to lidské utrpení, konflikty a násilí pramení: v dualistickém rozštěpení současného prožitku, v oddělení „já“ od života samotného. Pokud se každý z nás v určitém momentě nepostaví tváří v tvář vlastnímu současnému prožívání a nepřeklene šílenství a násilí a odloučenost v něm, nemáme vůbec žádnou šanci nalézt cestu z kolektivního šílenství lidstva. Pokud dokážeme nalézt, kde se v našem prožívání bere násilí, utrpení, odloučenost od života a od sebe navzájem, a pokud dokážeme jasně spatřit a pochopit utrpení, které sami sobě působíme, uvidíme také, jak působíme trápení i ostatním, těm, které milujeme, svým městům, zemím, kontinentům, své planetě.

Násilí začíná a končí u vás. Pochopení této pravdy vede k naprosté odpovědnosti v nejlepším smyslu toho slova.

Nenabízím způsob, jak se dostat ven z šílenství lidské mysli, ale cestu, jak do něj proniknout. Ve skutečnosti nenabízím řešení utrpení, ale jiný způsob, jak se na něj dívat – radikálně nový způsob, jak se k němu vztahovat. Dokud nepochopíme, co to utrpení na té nejzákladnější úrovni skutečně je, nemáme žádnou šanci trápení – ať už osobní či světové – ukončit. A až mu porozumíme, možná zjistíme, že skutečné svobody se nedobereme unikáním před současným prožíváním, ale tím, že se neohroženě ponoříme do jeho skrytých hlubin. Snad v nich objevíme veškerý ten mír, lásku a hluboké přijetí, které jsme vždycky hledali někde jinde.

Možná se vám může takové zaměření na vlastní utrpení zdát sobecké či narcistické. „Kdo jsem, abych tu posedával a zkoumal své vlastní utrpení? Neměl bych sám na sebe zapomenout, vyjít ven a pomoci ukončit utrpení ve světě?“ Pamatujte, že jakékoliv utrpení ve vašem nitru se nevyhnutelně odrazí i ve světě. Jak společně odhalíme, vy a svět jste jedno a totéž. Pokud s něčím válčíte ve svém nitru, časem proti tomu vytáhnete do boje i ve světě. Pokud ve vás žije násilí a odloučenost, přinesete si je s sebou do blízkých vztahů, do rodiny, na pracoviště, do světa obecně. Jak nám již dlouhé věky stále připomínají duchovní učitelé, svatí, mudrcové a mystici, svět není nic jiného než vaše projekce.

Duchovní učitel Osho mluvil o paradoxu hlubokého vhledu do vlastního prožívání, místo abyste se snažili vyřešit všechny problémy světa: „Ano, bude to působit jako sobectví. Je však lotos sobecký, když kvete? Je slunce sobecké, když září?“ Jakýmsi velmi zvláštním způsobem musíte být naprosto sobečtí, naprosto posedlí sami sebou, abyste mohli být naprosto nesobečtí. Ale ne v tom smyslu, ve kterém obvykle chápeme posedlost či já. Musíte být fascinovaní, zvědaví, ochotní prohlédnout skrz odloučení ve všech jeho podobách a v samém centru svého současného prožívání. Musíte být otevření zkoumání svého utrpení, toho, jak a proč se ve vás projevuje a odkud pramení. Musíte být ochotni pozorně prozkoumat své nejhorší obavy, svou bolest, smutek, své nejhlubší nenaplněné tužby. Musíte být ochotni se jim otevřeně postavit tváří v tvář a najít místo, kde budou moci být hluboce přijaty i ty aspekty vás samých, které vám připadají ze všech nejméně přijatelné.

Z toho, že se neohroženě postavíte temnotě a nakonec dojdete k tomu, že tuto temnotu nelze oddělit od světla, plyne velká svoboda. Spočívá v pochopení, že to, co jste stále hledali, leželo ukryté i ve vašich nejhorších obavách. Parafrázujme Thomase Hardyho: Pokud existuje cesta k něčemu lepšímu, spočívá v plném prozkoumání toho nejhoršího – a v nalezení hlubokého přijetí v jeho nitru.

Když porozumíte tomu, jak se u vás projevuje utrpení, okamžitě pochopíte, jak se projevuje u kohokoliv jiného. Tak často a tak moc se soustředíme na individuální odlišnosti, že nám uniká, že na té nejzákladnější úrovni jsme všichni stejní. Všichni se trápíme a všichni hledáme cestu z utrpení, právě jak to učil Buddha. Když spatříte a pochopíte způsob fungování vlastního utrpení, získáte hluboký soucit k utrpení druhých – v pravém smyslu slova soucit (tedy sou-cit čili sdílené cítění).

Když chápu bolest jako svou vlastní, ztrácím se v osobní bublině utrpení a cítím se odloučený od života, izolovaný a ve svém neštěstí osamělý. Ovšem mimo svůj osobní příběh o vlastním utrpení zjišťuji, že bolest ve skutečnosti není má vlastní. Je to bolest světa. Je to bolest lidstva. Když ztratím otce, žal, který prožívám, není můj vlastní, je to žal každého syna. Truchlím za každého syna, který kdy ztratil otce, a zároveň i spolu s ním. Když mě opustí partnerka, stávám se kýmkoliv, kdo někdy ztratil milovaného člověka. V těch nejintimnějších zákoutích současného prožívání odhaluji, že já jsem ten svět, o jehož záchranu se tolik snažím, zjišťuji, že já jsem to soucítění, na jehož základě se tolik snažím jednat ve světě. Zjišťuji, že já jsem ti ostatní, s nimiž si tak toužebně přeji být ve spojení. V hlubinách všeho osobního, uprostřed nejbolestnějších a nejintimněji osobních prožitků odhaluji neosobní pravdu existence a právě tam jsem svobodný. Mnohé duchovní nauky mluví o úniku z toho, co je osobní, a o dosažení jakéhosi budoucího neosobního stavu. V této knize ale uvidíme, že osobní i neosobní jsou jedno a totéž a nelze je takto rozdělovat. Rozdělení leží u kořenů veškerého utrpení a střetů.

V jedné rovině tato kniha není potřebná. Tak jak jste, jste již dokonalí. Jste život sám a byli jste jím vždy. Tohle je ono – tady a teď! Tato chvíle je vše, co máte, a je sama o sobě dokonalá. Není nic jiného, co byste mohli dělat. Blahopřeji! Můžete knihu odložit a dát si šálek kávy a sendvič.

V jiné rovině si ale možná ještě neuvědomujete, že už jste dokonalí. Krásné a inspirativní duchovní pravdy jako „Už jste dokonalí“ a „Jediné, co existuje, je jednota“ jsou pro vás stále jen krásnými a inspirativními slovy, nikoliv živoucí a prožívanou realitou. Možná ještě stále bojujete se svými pocity, s bolestí, se závislostí, s konflikty ve vztazích. Možná ještě stále hledáte odpovědi, hledáte lásku a uznání, hledáte osvícení. Možná ještě stále čekáte na klid, stále toužíte nalézt způsob, jak na tomto světě žít tak, abyste mohli skutečně zapustit kořeny, a láskyplně a autenticky. Možná věříte, že od života odděleni nejste, a přesto se odděleni být cítíte.

Vaše utrpení není žádné prokletí ani trest, není to nic nenormálního, žádné znamení, že jste v jakémkoliv smyslu selhali. Utrpení je vždycky skvělé místo, z něhož můžete vyrazit za poznáním prožívání přítomného okamžiku. A Bůh ví, že kdybych si já sám neprošel utrpením, které mám za sebou, nikdy bych se nepustil do pochybností o všem, co znám, a nezačal bych objevovat svobodu ve všem, s čím válčím, ve všem, co jsem se sám v sobě snažil zapřít.

Nenabízím vám nějaký zvláštní stav nebo mimořádnou duchovní zkušenost. To přenechám duchovním učitelům. A kromě toho takové stavy v jedné chvíli nastanou a v další zmizí, a pokud máme zájem utrpení skutečně ukončit, musíme se dostat až za pomíjivé stavy a prožitky, za duchovní výšiny a objevit něco, co se neobjevuje a vzápětí nemizí, něco, co je pořád tady. Něco, co je tu i teď, ale co ve své trvalé honbě za budoucími prožitky a dlouhými návraty k chvílím minulé slávy stále přehlížíme.

Nepovažuji se za duchovního gurua ani za učitele seberozvoje. Nevidím sám sebe jako mimořádnou, probuzenou či osvícenou bytost ani jako člověka, který se od vás nějak zásadně liší. Sám sebe vnímám spíše jako přítele, který vás jemně směruje zpět k tomu, kdo skutečně jste, připomíná vám, co někde v hloubi svého nitra sami dávno víte. Rozhodně nechci, abyste jednoduše uvěřili všemu, co vám říkám. Chci, abyste se sami pustili do hledání, abyste podrobili vše, co vám říkám, zkoušce svého vlastního prožívání. Nejsem odborník na život. (Kdo také může být odborníkem na zpěv ptáků, na tlukot srdce, na pleskání dešťových kapek, na přítomný okamžik takový, jaký je?) Možná vás ale slova v této knize zavedou zpět k pochopení toho, co je skutečně pravdivé na vašem prožívání právě teď v této chvíli. Možná obrátí vaši pozornost zpět k hlubokému vše prostupujícímu přijetí, ke zklidnění a spočinutí v srdci veškerenstva, které vás přenesou do prostoru, kde už nejsou potřeba žádné vnější autority, a nechají vás tam stát svobodné jako stromy ve větru čelem přímo k životu a plně zapojené do skutečnosti a do zkoušek naší relativní existence, ale také zakořeněné v neotřesitelné jistotě, kdo skutečně jste, ve vědomí, které nikdy nezemře.

Proč se trápíme?

Neustaneme ve zkoumání,
a až vše prozkoumáme,
dospějeme tam, kde jsme začali,
a poprvé poznáme to místo.

T. S. ELIOT, „LITTLE GIDDING“[1]

PO VĚTŠINU ŽIVOTA JSEM BYL velmi smutný a osamělý človíček, deprimovaná vlna ve vesmírném oceánu života. Cítil jsem, že jsem od tohoto oceánu odloučen, že jsem v hlubokém konfliktu sám se sebou i s ostatními a nikdy se mi nedostává ani chvilky spočinutí. Po mnoho let jsem se zoufale snažil zapadnout, být úspěšný, spojit se s ostatními, najít lásku, najít své místo v životě. Avšak navzdory usilovné snaze jsem upadal do stále hlubší a hlubší deprese. Z toho, jak jsem se cítil, jsem obviňoval všechny a všechno – své geny, chemické procesy ve svém mozku, svou výchovu, své rodiče, přátele, šéfa, krutost života, naši společnost posedlou penězi, média, lidi, kteří jedí maso, politiky, korporace, všechny ty „zloduchy“. Moje utrpení nemělo nic společného se mnou samým – alespoň jsem si to myslel. Byla to jediná možná reakce na život, který se obrátil proti mně. Život byl krutý, život byl nespravedlivý, život byl nevlídný, život na mne uvalil kletbu. Ze svého utrpení jsem vinil život a měl jsem pocit, že na to mám plné právo. „Pokud bys prožil to, co jsem prožil já, také by ses tak cítil!“ ospravedlňoval jsem své strádání před ostatními.

Život nedostál mému očekávání, ostatní lidé mne zklamali, a ať jsem se snažil sebevíc, prostě jsem nemohl získat kontrolu nad směrem, jímž se ubíral. V důsledku toho jsem skončil v posteli – nebyl jsem schopen vstát, přepadaly mě sebevražedné myšlenky, trápila mě nevolnost, ztrácel jsem na váze a nebyl jsem schopen ani ochoten čelit každému novému dni. Jaký mělo smysl vstávat z postele? Za dveřmi mojí ložnice na mě čekalo zase jen další utrpení. Věděl jsem, jaký je život, a chtěl jsem se mu za každou cenu vyhnout. Život, to byla bolest, a já jsem nechtěl prožívat bolest.

Jak se mi to stalo? Mám-li to vysvětlit velmi jednoduše, v průběhu života jsem si vytvořil řadu představ o tom, jaký by život měl být. Posbíral jsem mnohá přesvědčení o skutečnosti, řadu předpokladů o tom, jaké věci skutečně jsou, spoustu myšlenek, co by se ve světě mělo a nemělo dít. Došel jsem k různým závěrům o tom, co je správné a co špatné, co dobré a co zlé, co normální a co abnormální a co se patří a co už zase ne.

A měl jsem také představy o sobě samém, které jsem se snažil naplnit, spoustu nároků na to, jak mě mají vnímat ostatní a jak se mám vnímat já sám. Přál jsem si vidět sám sebe jako člověka úspěšného a atraktivního, inteligentního a laskavého, slušného, soucitného a talentovaného – a přál jsem si tak být viděn ostatními. Ale život se těmto mým nárokům neustále stavěl do cesty. Prostě mě nechtěl nechat, abych byl tím, kým jsem být chtěl. Život mi nerozuměl. Lidé mě prostě nechápali. Nikdo mi nikdy neměl porozumět! Má nenaplněná očekávání od života a neustálé posuzování sebe sama mi přinášely bolest – a já jsem tu bolest nesnášel a nechtěl jsem se s ní už nikdy potýkat.

Ale když mi bylo kolem pětadvaceti, došel jsem skrze sérii stále se prohlubujících vhledů k pochopení, že na té nejzákladnější úrovni je deprese ve skutečnosti prožitek mého vlastního hlubokého vzdoru vůči životu. To, co jsem prožíval, nebylo něco, co by se odehrávalo mimo mne a neslo jméno deprese. Nedalo se říct, že by se mi dělo něco jako deprese. Prožíval jsem vlastní vnitřní válku s tím, jak se věci mají. A u kořenů tohoto konfliktu byla má vlastní neznalost toho, kdo skutečně jsem. Přestal jsem vnímat úplnost života. Zapomněl jsem na svou skutečnou podstatu a vytáhl jsem do boje proti prožívání přítomného okamžiku.

Má deprese vycházela plně z toho, jak jsem viděl svět – z mých soudů o něm, názorů na něj, z mých nároků, jak by měl vypadat přítomný okamžik. Pod mými pokusy kontrolovat život prostřednictvím myšlení se skrýval strach ze změny, ze ztráty a konečně ze smrti. Mě osobně vzdor vůči životu zavedl do extrémních poloh – k sebevražedné depresi – ale ve větší či menší míře jsme od celistvosti odděleni všichni. Tomu, jak moc se odřezáváme od celistvosti, odpovídá míra našeho utrpení. Já sám jsem se od života odřízl úplně a moje utrpení se stalo nesnesitelným. Byl jsem chodící mrtvola – ale život ji ze mne neudělal. Ve vší nevinnosti jsem ji ze sebe udělal sám v honbě za budoucí celistvostí, která neměla nikdy přijít.

U kořenů mojí deprese byl pocit, že jsem oddělená osoba – individuální já, entita odloučená od života samého a od přítomného okamžiku. Toto individuální já se muselo nějak držet, živit se a zachovávat cosi, čemu se říká „můj život“ – organizovat ho, směřovat ho tam, kam jsem chtěl, mít ho pod kontrolou. Učil jsem se tomu už od raného mládí a celý svět to na mne křičel: očekávalo se, že budu mít kontrolu nad svým životem, měl jsem vědět, co chci, a být schopen o to usilovat a dosáhnout toho. Zdálo se, že všichni ostatní vědí, kdo jsou, co dělají, kam jdou, jen já jsem nedokázal udržet svůj příběh, aniž by mě tento příběh drtil. Moje deprese spočívala v mém prožitku, že nejsem schopen udržet vlastní život, ze kterého plynul můj pocit, že mě život drtí svou vahou.

Dnes vidím, že nás všechny drtí váha našich životů, naší historie a budoucnosti, kterou jsme si vybudovali v představách. V tomto smyslu jsme všichni do určité míry deprimovaní! Teprve ve chvíli, kdy pro nás začne být v podstatě nemožné tuto váhu unést, začneme říkat, že jsme v depresi a odloučeni od ostatních. Nemusíme prožívat klinickou depresi, ale všichni se pohybujeme světem s příběhy o sobě samých. Všichni se snažíme nasměrovat své životy tam, kde je chceme mít. A všem se nám v určité míře nedaří být tím, kým nejsme.

Moje utrpení na sebe vzalo podobu deprese, existenciální úzkosti, bolestné nesmělosti a naprostého nedostatku intimity ve vztazích. Každý z nás však má vlastní způsob utrpení. Trpíme všichni. Utrpení ovšem můžeme vidět buď jako něco příšerného, čemu je třeba se za každou cenu vyhnout, nebo jako to, co to skutečně je – jako jednoznačný ukazatel, který nás vede zpátky domů.

Uprostřed mé hluboké deprese mi svitla další možnost: možná že má neúspěšná snaha udržet vlastní život ve skutečnosti vůbec není nemoc nebo duševní choroba nebo známka mojí nefunkčnosti či slabosti. Možná tohle především vůbec není můj život, který bych se měl snažit udržet. Možná ve skutečnosti nejsem ten, kdo jsem si myslel. Možná že skutečná svoboda nemá nic společného s tím být lepší vlnou v oceánu, se zdokonalováním vlastního příběhu o sobě samém. Možná svoboda spočívá především v probuzení ze snu o tom, že jsme oddělené vlny, a v přijetí všeho, co se zjevuje v oceánu přítomného prožívání. Možná právě tohle je můj úkol, mé skutečné poslání v životě – do hloubi přijmout přítomný prožitek, opustit všechny představy o tom, jaká by tato chvíle být měla, místo udržování falešné představy o sobě samém.

Postupně jsem přestával mít zájem předstírat, že jsem něco, co nejsem. Přestával jsem mít zájem vzdorovat přítomnému okamžiku. Začínal jsem cítit lásku k přítomnému prožitku. Objevil jsem hluboké přijetí spjaté neodmyslitelně s každou myšlenkou, každým vjemem, každým pocitem a moje utrpení se začalo bortit. Uvědomil jsem si, že na mně není – a nikdy nebylo – nic špatně. A pochopil jsem, že to platí také o všech ostatních lidech na této planetě.

Lidské utrpení může vypadat strašně nepochopitelně a nezvládnutelně, může být velmi matoucí – jako problém, který je příliš velký, než aby bylo možné se s ním vypořádat. Někdy nám připadá tak nesmyslné a nevysvětlitelné, nebo nás přepadá natolik nahodile či nenadále, že nezbývá než si říct: „Musí na mně být něco špatně!“ nebo „Je to prostě tím, jaký jsem!“ nebo „Takhle trpět je už můj osud!“ nebo „Musí to být genetické nebo to má něco společného s chemickými pochody v mém mozku!“.

Nevěřím, že by na někom bylo něco nějak zásadně špatného, že by pro někoho bylo nutné, aby trpěl, že je trápení pro kohokoliv předurčené nebo že je do některých z nás nějak zabudované.

Vidím ale, že mnozí lidé hledají. Snaží se najít únikovou cestu před tím, co si myslí a co cítí v daném okamžiku. Do hloubi duše vzdorují přítomnému prožívání, ale neuvědomují si, že to dělají. Proto mají pocit, že se jim prostě děje nějaké trápení, skoro jako by pocházelo odněkud zvenčí mimo ně a oni byli jeho obětí. Kdyby si uvědomovali míru, do jaké se brání přítomnému okamžiku, nemuseli by už používat nejrůznější podivné teorie, aby své trápení vysvětlili či ospravedlnili. Už by ze svého utrpení neobviňovali život, sami sebe, ostatní nebo okolnosti. Už by nepřipisovali vinu za své neštěstí postavení planet nebo hvězd, elektromagnetickým silám, vesmírným energiím, své karmě, svému guruovi, Bohu či ďáblu. Byli by v pravém smyslu slova odpovědní – schopní odpovídat životu, jaký je právě teď, a nikoliv životu, jaký je či by měl být v jejich představách.

Ze všeho mého utrpení se vyklubalo požehnání, a ne prokletí. Deprese tu byla, aby mi – co nejdramatičtějším možným způsobem – ukázala, jak moc sám sebe uzavírám životu. Díváte-li se na to z tohoto úhlu, je utrpení vždy, ale opravdu vždy ukazatelem, který vás navádí na cestu zpět k celistvosti a úplnosti.

Životu často začneme naslouchat teprve ve chvíli, kdy nás něco zabolí. A každý z nás je tak nějak vybaven právě tou mírou utrpení, kterou potřebuje k tomu, aby rozpoznal, kdo doopravdy je. Každá vlna je jedinečným vyjádřením oceánu a každá vlna bude trpět svým jedinečným způsobem. Vaše trápení je vaše vlastní jedinečné pozvání zpět do oceánu.

Má deprese mě naváděla přímo k duchovnímu probuzení. Má deprese ukazovala zpět k tomu, kdo skutečně jsem, tedy někdo, kdo je vždy v hlubokém poklidu. Byla to výzva, abych se vzdal tíživého příběhu o minulosti a budoucnosti a hluboce spočinul v přítomném prožitku. Byla to výzva k probuzení ze snu o oddělenosti. Jen mi chvíli trvalo tuto výzvu přijmout.

Poznání, že příčinou našeho utrpení není nic mimo nás, je klíčem k neuvěřitelné svobodě. Okolnosti nikdy nemohou být skutečnou příčinou utrpení. Trpíme vždycky vlastní reakcí na okolnosti. Trpíme jedině, když se snažíme, když usilujeme uniknout určitým aspektům svého současného prožívání. A tím, že to děláme, se oddělujeme do života a vydáváme se do boje se sebou i s ostatními – někdy zcela zjevně, někdy způsoby, které jsou jen stěží patrné. Naše utrpení je zakotvené v naší neochotě cítit to, co cítíme, prožívat to, co právě prožíváme. Utrpení leží v našem boji s životem, jaký je. Spočívá v naší neschopnosti vidět, že v daném momentě je vše vždy přijato – v tom nejhlubším smyslu.

Chápání slova přijetí je velmi nejednoznačné, proto k němu chci říci pár slov předtím, než budeme pokračovat dál. Jedna z prvních věcí, které mi říkají lidé, pro něž je toto poselství nové, je: „Jeffe, spočívá tvé poselství v tom, že je třeba vše přijímat – držet se stranou života, nic nedělat, vzdát se možnosti cokoliv změnit? Pokud vše, co se děje, jednoduše přijímáme, nevede to k pasivitě, lhostejnosti, nečinnosti a bezmoci?“

Přijetí neznamená, že bychom se měli vzdát veškerých pokusů zabránit tomu, aby se stalo něco zlého – jako by to vůbec bylo možné. A netvrdím, že bychom se měli držet stranou a nechat špatné věci, aby se odehrály, i když s nimi můžeme něco dělat. Nikdo si nepřeje, aby jeho milovaní onemocněli. Nikdo nechce přicházet o peníze nebo se zranit při bouračce. Nikdo netouží po tom, aby ho znenadání opustil partner. Nikdo nechce být fyzicky napaden. Přesto se tyto věci dějí. Život nejde vždycky podle našich plánů. I když si podržíme ty nejlepší úmysly, všechno si spolehlivě naplánujeme, myslíme pozitivně, modlíme se a pokoušíme se naplnit svůj osud, když jdeme po své duchovní cestě a pracujeme na svém duchovním rozvoji, i tak se stávají věci, které bychom si sami nezvolili, a stále a znovu a znovu vidíme, že nad tím, čemu říkáme život, koneckonců vůbec nemáme kontrolu. Dokonce i ti nejvíce takzvaně osvícení lidé skončili na nemocničním lůžku, trpěli nesmírnou bolestí způsobenou rakovinou a žádali o morfium.

Moje poselství je o tom, že pokud máme být skutečně svobodní, musíme této realitě čelit s otevřenýma očima. Musíme se oprostit od popírání, zbožných přání a nadějí a říkat pravdu o životě, jaký je. Ohromná svoboda leží v tom, když si připustíme pravdu o přítomném okamžiku, jakkoliv je v rozporu s našimi nadějemi, sny a plány.

Říkám, že rozhoduje nakonec sama realita – ne to, co si o ní myslíme. Přijetí je věcí vnímání reality, vidění věcí tak, jak skutečně jsou, nikoliv jaké si je přejeme nebo doufáme mít. A z této pozice naprostého souznění s tím, co je, přirozeně plyne veškerá tvůrčí, láskyplná a inteligentní činnost.

Neustále posuzujeme život. Věci se dějí a my je schvalujeme, nebo neschvalujeme. Přijímáme, nebo odmítáme. Říkáme, že „Tohle se mělo stát“ nebo „Tohle se nemělo stát“. Pronášíme věty jako „Život je zlý“, „Život je dobrý“, „Život postrádá smysl“ nebo „Život je krutý“. Říkáme, že „Život je ke mně vždycky laskavý“ nebo „Život mi nikdy nepřináší to, co chci“. Život sám ale všem těmto nálepkám předchází, předchází veškerým našim soudům o životě. Život nemůže být dobrý nebo zlý. Život je prostě život a jeví se nám jako to všechno, co existuje, jako to, o čem říkáme, že je to špatné, i to, co označujeme za dobré. Život „dává slunci svítit na dobré i zlé“, jak se praví v Bibli. Dává slunci svítit a je tím svítícím sluncem i vším, na co toto slunce svítí, včetně všech věcí, které bychom raději ponechali v temnotách.

Později toho o skutečné podstatě přijetí v tomto hlubším smyslu povím mnohem víc. Pro tuto chvíli postačí říct, že z pozice hlubokého přijetí toho, jak věci leží a běží, díky vnímání dokonalosti, která je neodmyslitelně spjata s životem samotným, má člověk stále naprostou svobodu dělat to, co chce – pomáhat, měnit věci, něco dokázat. Jde jen o to, že činnost už není zakořeněna v předpokladu, že skutečnost je nefunkční a potřebuje napravit, a ještě hlouběji v domněnce, že každý z nás je oddělen od života. Jakákoliv změna, k níž dojde na základě předpokladu, že život je nefunkční, jen dále zachovává onu chorobu, kterou slibovala vyléčit.

Tato kniha nepojednává o tom, že bychom měli sedět se založenýma rukama a nedělat nic – tomu se říká nezúčastněnost a je to jen jiná forma oddělenosti. Tato kniha je o důvěrném vztahu k životu, což je, dalo by se říci, smrt nezúčastněnosti. Když si uvědomíte, že vy sami jste život, pasivní přístup k němu není možný.

Probuzení neznamená konec účasti na životě – je to jen její začátek. Je paradoxní, že když si uvědomíme, jak moc je život dokonalý, jak se všechno děje přesně tak, jak by mělo, získáme víc svobody než kdy dřív, abychom mohli vyjít ven do světa a měnit věci k lepšímu. Když vnímáte dokonalost nějakého člověka právě takového, jaký je, jste daleko spíš než dříve svobodní, abyste dotyčnému mohli pomoci pohlédnout na to, co on sám vnímá jako nedokonalost. Už nevycházíte ze základního předpokladu, že dotyčný je jakási vadná věc, která potřebuje opravit. Vidíte, že už je celistvý a úplný. A z hloubi tohoto vědomí poukazujete zpět na jeho vrozenou celistvost. Když svými kořeny tkvíte v celistvosti, dává vám to svobodu se naplno účastnit tance zdánlivé oddělenosti.

Když se přestanete snažit život napravit, možná začnete být schopni být životu skvělými pomocníky. Když se přestanete snažit napravit ostatní lidi, možná se pro ně stanete velikým požehnáním. Možná, že skutečné léčení probíhá, když mu ustoupíte z cesty.

Možná právě tohle život potřebuje víc než cokoliv jiného – lidi, kteří již nevidí problémy, ale kteří si uvědomují neodlučnost sebe samých a světa a kteří jsou plně účastni ve světě z pozice hlubokého přijetí. Hluboké přijetí věcí tak, jak jsou, a neohrožená účast na životě jsou jedno a to samé, jakkoliv to racionální mysli může znít paradoxně.

DOSAŽENÍ ÚPLNOSTI V BUDOUCNOSTI

V románu Cormaca McCarthyho Cesta putují otec a syn – rozedraní a vyhladovělí – napříč postapokalyptickou Amerikou. Stromy a rostliny umírají. Většina lidských bytostí je mrtvá a hodně z těch, kdo přežili, se dopouští kanibalismu. Otec se synem pokračují v cestě díky naději, že budoucnost v sobě skrývá něco lepšího. Jednou z mála věcí, které vlastní, je potrhaná a poničená mapa. Ve skutečnosti nevědí, kam by měli jít, jen to, že musejí směřovat na jih. Netuší, co na jihu najdou, ani jestli tam vůbec je co najít. Vědí prostě jen to, že musejí jít pořád dál jižním směrem. Jih pro ně začal ztělesňovat vše, co je v životě krásné, dobré a pravdivé.

Zápletku vám nevyzradím, ale na konci se ukáže, že kdyby si jen o trochu více uvědomovali, co se dělo během jejich cesty, co se jim život snažil při mnoha příležitostech sdělit, nebyli by tak dychtiví svého konečného cíle. Tím, že se pevně rozhodli pro určité místo, přehlíželi cestu – a právě na ní ve skutečnosti mohli najít život a lásku.

Tento příběh je báječnou metaforou toho, jak žijeme. Neustále se snažíme dostat tam, když se veškerý život odehrává tady. Všichni se snažíme dojít domů, a přitom možná – jen možná, jsme už dávno doma, ve svém přítomném prožívání. Jen si to neuvědomujeme.

Tato dynamika se projevuje ve spoustě našich románů, divadelních her, filmů, mýtů a duchovních příběhů. Postavy v nich často cestují daleko od domova, objeví, kdo skutečně jsou, a poté se vracejí domů, v něčem změněné a v něčem stejné jako dřív. Například v jednom z nejmilovanějších filmů všech dob, Čaroději ze země Oz, opouští mladá dívka svůj bezbarvý domov. Vydává se na neuvěřitelnou a barvitou pouť, setkává se s mnoha stránkami sebe samé a poté se vrací zpět – a teprve tehdy vidí, co tam doopravdy je. Domov se nezměnil, ale jí se otevřely oči. Hlavní postavy v mnoha disneyovských muzikálech se na začátku doma cítí jako vyděděnci a zpívají písně o své touze po dobrodružství, po lásce, po něčem, čeho doma zdánlivě nemohou dosáhnout. Toto něco je táhne pryč, ale nakonec se vracejí domů, případně si najdou nový domov – svůj skutečný domov, své skutečné místo ve světě. Kdosi poznamenal, že na té nejzákladnější úrovni mají všechny příběhy tuto jednotnou strukturu: hrdina odchází ze známého prostředí do neznáma, ale nakonec se vždycky navrací domů. Duchovní hledač opouští svůj domov ve snaze najít poučení a následně se vrací zpět, jen aby zjistil, že moudrost, kterou hledal, tam byla už od počátku.

V hudbě se noty a akordy vydávají na podobnou cestu, utíkají pryč od svého přirozeného domova, pro uchváceného posluchače vytvářejí napětí, ale nakonec se vracejí na své startovní pozice. A my, posluchači, máme pocit, jako by námi hudba nějak pohnula, jako by nás zavedla na cestu pryč od všednosti a vrátila nás – tak nějak změněné, pohnuté a transformované – na místo, kde jsme byli. Byli jsme pohnuti, aniž jsme udělali jediný pohyb.

Cítíme nutkání opustit domov a vydat se na cestu za něčím, díky čemu se budeme cítit úplní a celiství, ale zároveň cítíme úplně stejné nutkání k návratu. Po dlouhém a vyčerpávajícím dni ve školce nebo v kanceláři chceme prostě jen jít domů – zpět k matce a otci, zpět ke svým milovaným, zpět do spánku. Když se jako děti na delší dobu vzdálíme z domova, od lidí, které milujeme, cítíme stesk. Když někdo zemře, říkáme, že se navrátil domů nebo že našel nový domov, kde může navěky spočinout a žít konečně v míru.

Napříč celými dějinami lidstva se ve všech aspektech našeho života projevuje téma hledání domova – ve výtvarném umění, v hudbě, ve vědě, v matematice, v literatuře, ve filozofii, v našem hledání lásky, v naší spiritualitě. Hledání domova je zakořeněno velmi, velmi hluboko v lidské psychice.

Ve výtvarném umění vytváří dramatické napětí vzájemné působení hledajícího a hledaného, popředí a pozadí, světla a stínu, pozitivního a negativního prostoru. Vtip směřuje k pointě. Věta směřuje ke svému zakončení. Umělecké dílo, vtip či věta jsou tak podmanivé, tak dramatické a uspokojující díky naší vrozené touze po rozřešení. A možná že právě tahle stejná touha vedla matematiky, filozofy, fyziky po celé trvání lidské historie k hledání nějaké velké, jednotné a všeobjímající teorie reality, k hledání celistvosti v chaosu, k hledání lásky uprostřed zkázy, k hledání završení na vesmírné úrovni. Říkají nám, že dokonce i samotný vesmír se rozpíná a smršťuje – jako by usiloval o rovnováhu, o domov. Všechno touží po tom spočinout v pokoji.

Domov není místo, věc ani osoba. Je to klid a pokojnost. U samých kořenů slova domov leží „klidné spočinutí“ či „ulehnutí k odpočinku“.

Jsme jako vlny v oceánu, toužíme se navrátit do oceánu, který jsme nikdy neopustili. Vlna prožívá sebe samu jako oddělenou od oceánu a z této pozice prvotního nepochopení začíná tento oceán hledat na milion různých způsobů. Aniž by to věděla, hledá sama sebe. Její touha po domově je touha po ní samé. Tak to s člověkem bývá.

Jak se tento pocit oddělenosti projevuje v našem přítomném prožívání? Nuže, žijeme s takovým tím neustále se hlásícím pocitem, že nám v životě něco chybí, nebo ne? Je to pocit nedostatku, zvláštní prázdný pocit, jako by někde v nás byla díra, kterou je třeba vyplnit, jako bychom nebyli dost dobří, což jsme, jako by s námi bylo něco zcela zásadně špatně. Právě z tohoto základního pocitu prázdnoty se vydáváme do světa času a prostoru hledat svůj pravý domov, hledat vesmírný klid, hledat oddech, hledat plnost věcí. Hledáme naplnění, výplň prázdnoty. V našem vesmírném stesku po domově hledáme spojení s Bohem, s duchem, s přírodou, s duchovním mistrem. Hledáme plná břicha a plné bankovní účty. Ženský a mužský princip se hledají navzájem, pokoušejí se dojít završení prostřednictvím spojení. Hledáme spřízněnou duši, svou druhou polovičku, která nás doplní, abychom byli celiství. Hledáme svůj osud a neuvědomujeme si, že už ho ve skutečnosti prožíváme.

Ze základního pocitu neúplnosti se pouštíme do hledání budoucí celistvosti. Nedokážeme rozpoznat svou skutečnou identitu jako oceán přítomného prožívání, a tak tento oceán začínáme hledat a jsme skutečně přesvědčeni, že ho v budoucnu, „jednoho dne“, najdeme. Říkáme si: „Nyní jsem neúplný, ale jednoho dne, až najdu to, co hledám, budu celistvý a úplný.“

„Jednoho dne najdu lásku a potom budu celistvý a úplný. Jednoho dne dosáhnu duchovního osvícení a potom budu celistvý a úplný. Jednoho dne budu úspěšný a potom budu celistvý a úplný. Jednoho dne zbohatnu. Jednoho dne se vyléčím. Jednoho dne si získám uznání ostatních. Jednoho dne budu plně přítomen. Jednoho dne budu plně vědomý. Jednoho dne budu žít v přítomném okamžiku. Jednoho dne najdu klid a mír. Jednoho dne budu plně sám sebou. Jednoho dne mi lidé porozumí. Jednoho dne se ze mě stane hvězda. Jednoho dne mě budou milovat a přijímat. Jednoho dne budu plně duchovně rozvinutý. Jednoho dne budu otcem nebo matkou. Jednoho dne budu svobodný. Jednoho dne budu šťastný. Ano, jednoho dne budu úplný a celistvý. Ale ne teď. Teď ještě ne.“

Hledáme bohatství, moc, lásku, úspěch a osvícení v budoucnosti, „jednoho dne“, protože tyto věci jsou pro nás symboly domova. Domníváme se, že pokud získáme to, co chceme, najdeme to, co hledáme, dojdeme domů. Kořenem všeho je náš vesmírný stesk po domově.

Někdy se nám dokonce podaří to, co chceme, skutečně získat – nové auto, nový vztah, nové zaměstnání, štíhlé a pěkně formované tělo, nové duchovní prožitky, slávu, obdiv okolí, úspěch. A na chvíli se cítíme úplní a celiství. Ale pocit prázdnoty a nenaplněnosti se brzy vrátí a hledání začíná nanovo. Je to, jako by někde v nás bylo cosi, co je neustále nespokojené s tím, co je, cosi, co chce pořád víc. Lhostejno, kolik toho dostává, stále toho chce víc. Lhostejno, kolik toho vlastní, čeho dosahuje, nad čím vším má moc, stále toho chce víc. Lhostejno, kolik toho prožívá, lhostejno, co všechno do sebe pojímá, stále toho chce víc.

Lhostejno, jak úplný a celistvý je příběh mého života, vždycky může být úplnější. Zaměstnání mi vždycky může vynášet víc peněz, vztah mě může víc naplňovat, můžu být bohatší, úspěšnější a obdivovanější. Duchovní prožitek vždycky může být hlubší a trvat déle. Vždycky můžu být blíž osvícení či osvícenější, přítomnější, vědomější, svobodnější, milovanější. Nebo může být méně toho, co nechci – méně bolesti, méně strachu, méně smutku, méně hněvu, méně utrpení, méně ega, méně myšlenek. Příběh mého života nikdy nebude úplný, což znamená, že já sám nikdy nedosáhnu úplnosti a celistvosti včas.

Znal jsem muže, který se ještě před čtyřicítkou stal milionářem. Pracoval velmi tvrdě a získal to, po čem vždycky toužil – víc peněz, než kdy mohl potřebovat, ohromný luxusní dům, krásnou a milující partnerku, rozkošné, inteligentní, poslušné a velmi pilné děti, spoustu přátel, obdiv svého okolí a jeho respekt. V sedmatřiceti přestal pracovat. A zcela bez přehánění první den poté, co skončil s prací, seděl sám doma a najednou se mu vrátil ten prázdný pocit neúplnosti a stesku – stejný pocit, který znával v dospívání, pocit, který ho vedl k tomu, že se skoro upracoval k smrti, když vydělával své miliony, pocit, kterému se po celý život usilovně snažil uniknout. Byl to pocit, o kterém se domníval, že se ho zbaví díky penězům, velkému domu, manželce a rodině. Takový byl příslib, který mu svět dal.

Stál před velkým problémem. Měl, co si přál, a stále se necítil úplný a celistvý. Stále cítil stesk po domově. Co to s ním je? Už neměl možnost rozptýlit své myšlenky prací. Tentokrát, když stál znovu tváří v tvář pocitu, že něco postrádá, neměl, jak před ním uniknout.

Toho večera si mladý milionář dopřál drink. A potom další. A ještě další. Velmi brzy začal být závislý na pití. Jeho závislost na práci byla nahrazena závislostí na alkoholu. Musel koneckonců nějak zahladit svůj pocit vesmírného nedostatku.

Příběh tohoto muže je dokonalým příkladem, jak hledající nemůže dojít uspokojení, dokonce i když získá to, co chce. Základní pocit nedostatku, který prožíváme, nelze odstranit ničím, co se nachází v říši času a prostoru. Dosažení toho, po čem toužíte, neodstraní váš prvotní pocit stesku po domově.

A je tu ještě další problém, kterého si byli vždy vědomi buddhisté: Ve světě, který je zcela pomíjivý, ve světě neustálého proudění a změn, ve světě, který je nakonec mimo vaši kontrolu, a to i když dosáhnete toho, co jste chtěli, můžete to, co máte, opět ztratit. V životě totiž v podstatě není nic jisté. Co se objevilo, vždycky také mizí.

Někde v hloubi víme, že nic, naprosto vůbec nic, nás nedokáže ochránit před možností, že ztratíme to, co máme. A právě proto prožíváme v životě tolik úzkosti. Když teď máme nový dům, obáváme se, že ztratíme zaměstnání a nebudeme schopni ho splácet. Když teď máme na bankovním účtu spoustu peněz, máme strach, že se ekonomika zhroutí a naše úspory vezmou za své. Ať už jste ve vztahu s partnerem či partnerkou jakkoliv šťastní, máte strach, že vás opustí, onemocní nebo ještě něco horšího. Bojíte se, že si vaše děti ublíží. Děláte si starosti ohledně vlastního těla, ohledně všech těch věcí, které se v něm mohou pokazit. A víte, že nic – ani váš velký dům, nábytek, luxusní auto, bazén, všechny peníze, které máte na účtu v bance, ba dokonce ani váš milovaný duchovní učitel – vás nemohou ochránit před ztrátou, před změnou, před plynutím věcí, před tím, jak svět funguje.

Jistě, lidé a věci vám mohou poskytnout dočasný pocit bezpečí, pohodlí a uspokojení, ale nedokážou vám dát to, po čem doopravdy toužíte – oproštění se od všech ztrát, oproštění se od nedostatku a konečně i oproštění se od smrti. Nemohou vám dát vesmírnou jistotu, po které prahnete, nedokážou vás dovést domů. Nic mimo vás samotné vás nemůže dovést domů.

A je ještě jiný způsob, jak lze přemýšlet o našem hledání domova. Představte si, že jste novorozené děťátko. Ještě nikdy jste neviděli svět. Všechno je pro vás neznámé a tajemné. Všechny ty zvláštní obrazy, zvuky a vůně! A všechny ty zvláštní pocity a dojmy, pro které ještě nemáte jména! Probudíte se uprostřed noci. Jste osamělí a hladoví a vystrašení (i když žádný z těchto pocitů ještě neumíte pojmenovat). V jisté rovině se cítíte nedobře a nemáte jak to světu sdělit kromě křiku a pláče. Nemůžete říct: „Promiňte! Necítím se dobře! Prosím, pojďte mi někdo pomoci!“ Můžete jen vřískat a čekat, až přijde pomoc.

Vaše matka přijde, pochová vás v náručí, uklidní vás a nakrmí. A najednou máte pocit, že je vám zase dobře. Najednou se zdá, že to s tím vaším nepříjemným pocitem není až tak zlé. Se strachem to není tak zlé. Už nejste sami. Opět se cítíte v bezpečí. Cítíte se být pod ochranou sil, které jsou mimo vás samotné. Vaše nedobře se proměnilo v dobře. Něco mimo vás k vám přišlo a způsobilo, že věci jsou opět v pořádku.

Kdyby miminko mohlo mluvit, možná by vám řeklo asi něco takového: „Když se dostaví ten nedobrý pocit, křičím. Potom přijde maminka a to nedobré jakoby kouzlem zmizí. Maminka to nedobré zažene. Maminka způsobí, že to nedobré zmizí.“

Ve skutečnosti to však není matka, kdo způsobí, že jsou věci v pořádku. Matka ve skutečnosti nemá moc odstranit ty nedobré pocity – tak to jen musí připadat čerstvě narozenému děťátku. Je to krásná iluze – že věci, lidé či cokoliv jiného mimo nás může způsobit, že se budeme cítit dobře, že nás to může dovést domů. Velice brzy uvěříme, že hledání něčeho mimo nás nakonec odstraní všechny špatné myšlenky, dojmy a pocity. Mechanismus hledání je nastaven možná už od velmi raného věku. Hledíme mimo sebe, abychom našli něco, co způsobí, že věci budou v pořádku. Možná je výrazem tohoto hledání i naše pouto k matce. Ale matka není to, k čemu jsme takto připoutáni – je to domov. Řekl bych, že pro většinu malých dětí je matka první osobou, která jim symbolizuje domov.

Zajímalo by mě, zda se vším svým hledáním vlastně nesnažíme na milion různých způsobů navrátit zpět do matčina lůna, místa neoddělenosti. V lůně neexistovalo žádné oddělení mezi mnou a lůnem, žádné odloučení mezi mnou a matkou. Byla prostě jen úplnost a celistvost, bez nějakého uvnitř a vně. V lůně nebylo žádné to „druhé“. Jinými slovy, všechno bylo lůnem. Je to, jako by v něm byl celý svět, celý vesmír, jen proto, aby o mě pečoval, aby mě chránil. Neustále jsem se vznášel v objetí oceánu lásky. Byl to domov bez nějakého protikladu, protože v lůně jsem nevěděl nic o nějakém uvnitř a vně. Byl to oceán, ve kterém byla každá vlna prožívání hluboce, hluboce přijata. Byl jsem to já sám.

Ve skutečnosti jsem vlastně ani nebyl v lůně – byl jsem tím lůnem. Tak moc celistvé a úplné to bylo. Nebyl jsem to já a lůno (dvě věci), bylo prostě jen lůno (celistvá, úplná věc, veškerenstvo). A tak jsem ve skutečnosti nevzešel z lůna. Ve své nejhlubší podstatě jsem byl – a jsem stále – tím lůnem. Jsem tou úplností a celistvostí, po které toužím.

Ale zdá se, jako bych byl z tohoto místa naprosté a neustálé úplnosti bez protikladu najednou jen tak bez varování vyhozen. Náhle byla všechna ta přirozená jistota pryč. Náhle jsem se ocitl tváří v tvář světu věcí, světu oddělených objektů, podmíněnému světu, místu, kde zklidnění, jistota a bezpečí – ono dobře – se mohlo v kterékoliv chvíli objevit, nebo zmizet. Už to nebyl svět, kde neustále vládne toto dobře. Najednou to byl svět, kde se dobře přetahuje o nadvládu s nedobře.

Není nijak nerozumné tvrdit, že vzhledem k tomu, že každá lidská bytost, která existuje či kdy existovala, byla v jisté době v mateřském lůně, všichni si s sebou možná stále neseme mlhavou preverbální vzpomínku na hluboký stav, kdy nám bylo dobře, a možná všichni toužíme se do něj vrátit. Možná je naše hledání domova také hledáním lůna – nikoliv jako fyzického místa, ale jako celistvosti a úplnosti, která v něm byla. Toužíme po tom cítit se bezpečně, chráněně, v jednotě s veškerenstvem. Toužíme po tom, aby nám opět bylo hluboce dobře.

Když jsme dospělí, už v doslovném smyslu nekřičíme, abychom tím přivolali matku, ale místo toho hledáme úlevu od trápení v sofistikovanějších věcech. Metaforicky křičíme po další cigaretě, dalším drinku, dalším sexuálním úlovku, dalším povýšení v práci, dalším duchovním prožitku, dalším uvolnění – po čemkoliv, co způsobí, že nám bude dobře, po čemkoliv, co zažene ono nedobře.

Dokonce ani děti, jejichž výchova je v nejvyšší možné míře idylická a plná lásky, tomuto základnímu pocitu oddělení a nedostatku neuniknou. Zdá se, že je součástí prožitku individuálního bytí. Za vytvoření tohoto pocitu oddělení, pocitu nedostatku nemohou žádní rodiče. Nikdo se nesnaží záměrně ze svých dětí udělat hledače. Novorozené organismy, které jsou schopné abstraktního myšlení, přirozeně začínají hledat abstraktní úplnost a celistvost v budoucnosti. Přirozeně si začínají vytvářet nejrůznější myšlenky o tom, co je a co není dobře v jejich prožívání, a pokoušejí se uniknout před vším, co vnímají jako ono nedobře, a dostat se na místo, kde je dobře. Viděn z tohoto úhlu je vznik pocitu oddělenosti a následná snaha o jeho nápravu nalezením celistvosti součástí přirozeného vývoje života. Hledání není chyba a není to něco nepřátelského. Je to prostě jen případ pomýlené identity.

VZDOR VŮČI PŘÍTOMNÉMU OKAMŽIKU

Budu úplný a celistvý…,

až konečně zapadnu mezi své vrstevníky, mezi své kolegy z práce, do společnosti.

až mi lidé konečně porozumí a začnou schvalovat to, co dělám.

až se všichni okolo mě změní.

až vytvořím mistrovské dílo, které se bude líbit všem.

až bude moje tělo dokonalé.

až konečně ukážu, co ve mně je.

až najdu spřízněnou duši.

až budu plně probuzen.

až vyhraju zlatou medaili.

až budu mít dítě.

až konečně najdu, co hledám.

Hledáme celistvost a úplnost v budoucnosti, protože se v určité rovině cítíme být neúplní v přítomném okamžiku.

Chcete, aby vám lidé v budoucnosti porozuměli? Na nějaké úrovni máte tedy nyní pocit, že vás nechápou. Chcete v budoucnosti dosáhnout osvícení? Na nějaké úrovni se tedy nyní cítíte neosvíceně. Toužíte v budoucnosti po lásce? Na nějaké úrovni se tedy právě teď cítíte nemilovaní. Otázka „Co hledáte v budoucnosti?“ je totožná s otázkou „Před čím nyní utíkáte?“.

Pochopení této věci je zcela zásadní: naše hledání něčeho abstraktního v budoucnosti – osvícení, bohatství, moci, úspěchu, lásky – je vždy hluboce zakořeněné v odporu k přítomnému okamžiku. Naše úsilí o dosažení celistvosti v budoucnosti je vždy zakořeněno v prožitku okamžité necelistvosti, neúplnosti. Neúplnost v přítomném okamžiku je místo, odkud pramení veškeré utrpení a hledání. A hluboké přijetí přítomného okamžiku je místo, kde to všechno může skončit.

Lidé za mnou občas přicházejí a ptají se mě, jak mohou dosáhnout osvícení. Věří, že já jsem osvícený (i když já bych to o sobě nikdy neřekl) a že je dokážu naučit, jak se stát takovým, jako jsem já. Často jim odpovídám prostě: „A co vlastně myslíte tím slovem osvícení? Když se stanete osvíceným, v čem se vaše prožívání změní od toho, jaké je právě teď?“ A oni mi často odpovídají nějak takhle: „Myslím, že až se stanu osvíceným, můj strach zmizí. Myslím, že se vypaří můj smutek a moje bolest. Myslím, že osvícení odstraní všechno to, co je se mnou špatně.“

Víte, nikdo ve skutečnosti netouží stát se „osvíceným“. Lidé prostě chtějí utéct před svými současnými pocity nespokojenosti, smutku, bolesti, hněvu, frustrace, nudy, případně před pocitem, že jsou nikým nemilovaní a nechtění a život je nenaplňuje. Chtějí prostě ukončit své trápení. Ale místo aby se mu – právě v této chvíli – postavili čelem a spatřili celistvost, která se v něm ukrývá, čekají na nějakou budoucí událost či stav či prožitek, jež přijdou a skoncují s ním za ně. Chtějí prostě jen jít domů, tak jako my všichni. Ve svém příběhu ovšem upřeli zrak na myšlenku osvícení jakožto svého budoucího domova.

Nechceme, aby k nám přišla bolest, ale ona přesto přijde. Nechceme, aby k nám přišel strach, a on přesto přijde. Kvůli své výchově nevidíme bolest, strach, smutek, hněv a všechny možné druhy dalších pocitů jako součást jednoty, jako součást celistvosti života. Byli jsme vychováni tak, abychom viděli části svého prožívání jako něco nedokonalého, nečistého, úchylného, nemravného, jako projevy neúplnosti. Jinými slovy – byli jsme učeni, cvičeni, dokonce nám byl vymyt mozek, abychom chápali části svého prožívání jako cosi, co ohrožuje život samotný. Věříme, že části našeho prožívání jsou tak nějak proti životu, jako by si nezasloužily mít v nás své místo. Hněv, strach, smutek, nespokojenost, bolest – to všechno bychom neměli vpouštět do svého nitra. Odmítám je, protože věřím, že do mého nitra nepatří. Nechápu je jako součást celistvosti života. Věřím, že jsou nebezpečné pro mé duševní zdraví. A tak trávím svůj čas tím, že před nimi utíkám.

U kterých částí vašeho prožívání máte pocit, že nepatří do vašeho nitra? Které myšlenky, pocity, dojmy vám připadají cizí? U kterých se vám zdá, že tam nepatří, jako by tam neměly být, jako by nebyly skutečně vámi?

Řečeno velmi jednoduše, čistotu, dokonalost a úplnost hledáme mimo toto přítomné prožívání, protože své přítomné prožívání vnímáme jako něco pokaženého, neúplného, nedokonalého, jako by v jistém smyslu nebylo celistvé. Hledáme celistvost a úplnost, protože ji nevnímáme v přítomné chvíli. Nevnímáme celistvost v těchto myšlenkách, dojmech a pocitech, které jsou přítomné právě teď, a tak je hledáme v budoucnosti. Stáváme se hledači celistvosti a úplnosti a k jejich nalezení potřebujeme budoucnost. Hledač vždycky potřebuje čas, aby našel to, co hledá. Přítomný okamžik se stává prostředkem konce.

Právě tady začíná veškeré utrpení – ve ztrátě přítomného okamžiku, ztrátě našeho skutečného domova.

SNAHA OVLÁDNOUT PŘÍTOMNÝ OKAMŽIK

Jednou mi jistý muž vykládal o tom, že když jsou poblíž jeho děti, dělá mu potíže ovládat svůj hněv. Řekl, že jeho hněv je jako sopka – vybuchne jen tak zničehonic ve chvíli, kdy to čeká nejméně. Třeba se vrátí domů z práce, vyčerpaný po dlouhém dni v kanceláři, a jeho děti ječí a běhají po celém bytě a dělají nepořádek. Pokusí se udělat vše, co je v jeho silách, aby je zklidnil a přiměl chovat se způsobně. Vyzkouší všechny možné strategie, které se v průběhu let naučil – mluví s nimi mile, přesvědčuje je, ignoruje je, je jim skutečně „přítomen“, chová se k nim pevně a rozhodně, snaží se s nimi duševně souznít, odměňuje je, trestá je. Ale nic nefunguje. Děti ho prostě neposlouchají. A v té chvíli začne pociťovat, že se v jeho nitru dere napovrch hněv. Zoufale se pokouší ho udržet na uzdě. Snaží se ho zadržet vevnitř, přijmout ho, milovat ho, povolit si ho, překonat ho, být si ho „vědom bez volby“, potlačit ho, „stát“ se jím, ale hněv prostě vždy exploduje, ať už udělal, či neudělal cokoliv. A v té chvíli zjistí, že svým dětem nadává, řve na ně z plných plic, uráží je, říká věci, které tak ve skutečnosti nemyslí, a chová se tak, že toho později lituje. Jeho hněv se zdá být zcela mimo jeho kontrolu.

Zní vám to povědomě? Také občas na své děti, partnera, rodiče či přátele reagujete tak, že tomu sami nerozumíte?

Pamatujte si, že všechny příklady v této knize se týkají přímo vás. U každého z nich prozkoumejte své vlastní prožívání, abyste zjistili, v čem se dotýká vašeho života.

Dotyčný muž navštívil několik duchovní učitelů a podělil se s nimi o svůj problém a oni mu říkali rady jako „Zvolte si nebýt naštvaný“ nebo „Zda se hněv objeví, či nikoliv, není záležitost volby“ nebo „Existuje pouze Jednota. Všechno si je rovno, takže nezáleží na tom, jestli se na své děti naštvete, či nikoliv. Nikdo se nenaštvává“. Tyto myšlenky mu přinesly jistou dočasnou úlevu, ale nedokázaly úplně ukončit jeho utrpení. Uvědomoval si, že výbuchy hněvu jsou nakonec prostě součástí života a mají v něm své místo, ale toto pochopení mu nepomohlo se jich zbavit, ani se jimi přestat trápit. Hněv byl prostě tu, ať už duchovní nauky říkaly cokoliv, a ničil vztahy s jeho nejmilovanějšími. Zdálo se, že žádné z duchovních pojetí ve světě se nedokáže dostat k jádru tohoto problému. Připadalo mu, že nemůže nic dělat a že se prostě bude muset naučit svůj hněv snášet.

Zeptal jsem se toho muže, co v té situaci hledá, a on mi nedokázal odpovědět. Vypadalo to, že se mu hněvivé výbuchy jednoduše dějí. Prostě si nedokázal představit, jak jsou spojené s jeho hledáním úplnosti a celistvosti, s tím, že bojuje s přítomným prožíváním. Neviděl sám sebe jako člověka, který něco hledá. Neusiloval o osvícení. Netoužil po slávě nebo bohatství. Zdálo se, že prostě reaguje na velmi obtížnou situaci nejlépe, jak umí.

Máte-li si občas uvědomit, co v určité situaci hledáte, musíte se zastavit, zhluboka se nadechnout a podrobit své přítomné prožívání zkoušce pod lupou. Ten muž a já jsme začali zkoumat jeho prožívání a za malé pomoci velmi jednoduchého a otevřeného průzkumu začalo být brzy jasné, že během těch pár přechodových chvil, od momentu, kdy své děti slušně žádal, aby se uklidnily, po výbuch hněvu, se toho odehrává opravdu dost.

Když viděl své ječící a křičící děti, vyvolávalo to v něm celou řadu velmi nepříjemných myšlenek a pocitů – pocit vlastní neschopnosti jakožto otce, vlastní bezmoci tváří v tvář situaci. „Co je se mnou špatně? Proč je nedokážu zvládnout? Jsem dospělý muž, měl bych být schopen udržet si kontrolu nad situací. Ale neumím to. Selhávám jako otec, selhávám jako muž.“ Objevovaly se pocity intenzivní frustrace a poté zoufalství a totální bezmoc a tyto pocity mu začínaly připadat naprosto drtivé. Dospělý muž se začínal cítit jako bezmocné dítě – ne jako zralý a silný otec, jak by byl rád sám sebe vnímal. Začínalo mu to připadat, jako by se bortila celá jeho identita a zmocňovala se ho jakási existenční panika. Bylo to skoro, jako kdyby stál tváří v tvář vlastní fyzické smrti. Ve skutečnosti čelil smrti svého sebeobrazu jako zralé a silné otcovské postavy, smrti toho, kým si myslel, že je, kým si myslel, že by v danou chvíli být měl, za koho ho považovali ostatní lidé. Čelil smrti obrazu sebe sama, s nímž do té doby žil, obrazu, který promítal na svět. A tento konflikt byl vyprovokován jednoduše jen tím, že se jeho děti chovaly trošku moc hlasitě.

Ve své bezradnosti, bezmoci a panice cítil potřebu mlátit kolem sebe. Chtěl se ve své slabosti cítit znovu silný. Něco v něm nechtělo cítit bezmoc a pocit ztráty kontroly – zejména v přítomnosti jeho dětí!

Když si připadáte zcela bezmocní a neschopní ovládat daný okamžik, může vám mlácení kolem sebe, nadávání a předvádění síly přinést určitou úlevu, i když jen na chvíli. Zaútočit na jinou lidskou bytost je dokonalý způsob, jak odvést vlastní myšlenky od hluboce nepříjemných pocitů – pocitů, jejichž existenci si prostě nechcete připustit. Často právě ve chvílích, kdy se cítíme nejvíce bezmocní (a nedokážeme svou bezmoc vidět nebo sobě i ostatním přiznat, že právě tak se cítíme), se chováme nejiracionálněji, nejnásilněji a někdy nakonec ubližujeme těm, které milujeme. Místo abychom sami sobě dovolili pocítit bolest, působíme bolest ostatním. A potom je obviňujeme. Říkáme jim, že si zasloužili, co dostali, že právě oni nesou vinu za náš výbuch, že právě oni vyvolali náš hněv. (A potom, pokud jsme přijali myšlenky neduality, jim řekneme, že jsme neměli na výběr!)

Tento muž se v určité chvíli v životě naučil – podobně jako většina z nás – že pocity bezradnosti a bezmoci nejsou v pořádku. Není v pořádku mít pocit, že nemáme kontrolu nad přítomností. Není v pořádku, když se cítíme slabí. Pocity jako bezradnost jsou spojeny s nedostatkem bezpečí, s nebezpečím, s tím, že nejsme milováni nebo přijímáni, a nakonec jsou spojeny se smrtí. Pro řadu lidí je pocit bezradnosti něco, čemu je nutné se vyhnout za každou cenu. Velká část našeho utrpení pochází z v hloubi duše nepřijatých pocitů bezradnosti, bezmoci, slabosti, nejistoty a nepředvídatelnosti tváří v tvář přítomné chvíli.

Možná bychom mohli všechno naše utrpení shrnout do následujících slov:

Chci mít kontrolu nad tímto okamžikem, ale nejde to!

Dotyčný muž sice možná neusiloval o osvícení, slávu nebo věhlas, ale v dané chvíli byl zoufalým hledačem. Naléhavě se snažil získat kontrolu a uniknout pocitům slabosti a bezmoci tváří v tvář životu. V té chvíli se stával hledačem moci, kontroly a v konečném důsledku lásky. Hledal únik z toho, co prožíval. A zanadávat svým dětem mu na chviličku poskytlo právě takový únik, úlevu, po které toužil.

Na první pohled vypadal jako otec, který nedokáže ovládnout vztek na neposlušné děti. Když se ale podíváte na to, co skutečně prožíval, uvidíte někoho, kdo se cítí zcela frustrovaný, připadá si jako naprostý blázen a člověk neschopný jako otec i jako muž, cítí se bezmocný a bezradný a slabý a zoufale hledá cestu ven z této šlamastyky. A uvidíte někoho, kdo není schopen nic z toho přiznat, ani sobě, ani svým dětem. Pod svým hněvem vždycky najdeme bolest a bezmoc, kterou jsme nepřijali.

Až do chvíle, kdy si tento muž uvědomil hledání, které se odehrává v rámci jeho prožívání, měl pocit, že se mu toto utrpení prostě děje – že je bezmocnou obětí života, že je snad nějak geneticky naprogramovaný, aby se rozčílil, nebo že je jeho reakce na vlastní děti nějak předurčená vesmírem, takže není žádná naděje na změnu. Ale tím, že jsme toto hledání vynesli na světlo, začalo být zřejmé, proč trpí a jak je toto utrpení utvářeno. Prostě sám sobě nedovoloval, aby v danou chvíli cítil to, co skutečně cítí. Sám sobě nedovoloval cítit se – byť jen na chviličku – bezmocný. Neviděl hluboké přijetí ve svém přítomném prožitku bezradnosti.

Když spatřil, před čím utíkal (bezradnost), automaticky viděl, že už před tím utíkat nepotřebuje – že je v pořádku cítit se bezradný, že pocit bezradnosti v té chvíli lze plně přijmout. (Později budu mluvit o tom, jak a proč lze přijmout i ty zdánlivě nejnegativnější pocity.) Jednoduše předtím sám sobě nikdy ani na chviličku nedovolil cítit se skutečně bezradný (a chvíle bezradnosti je vše, čemu kdy musíte čelit). Vždycky se domníval, že takový pocit není v pořádku. Když zjistil, že je ve skutečnosti hluboce v pořádku cítit se v přítomném okamžiku bezradně a že v jádru této bezradnosti je dokonce jakási zvláštní radost a pocit klidu, už neměl potřebu utíkat.

Když pocit bezradnosti přijal, přestal být obětí života. Bezradnost už nad ním neměla vládu, protože jí nyní bylo dovoleno, aby se v něm zjevovala a poté opět mizela. A navíc zjistil, že když si konečně povolil cítit se slabý a bezradný – naprosto bezradný – začal mít pocit, že je méně bezradný a má věci pevněji v rukou než kdy dřív. Síla není protikladem slabosti. Skutečná síla spočívá v jejím naprostém přijetí. (Později uvidíme, že v přítomném prožívání ve skutečnosti nejsou žádné protiklady.)

Když vidíte, co hledáte, a když si uvědomíte, že to, před čím se snažíte uniknout, je hluboce v pořádku, znamená toto poznání samo o sobě konec hledání. Poznání je konec hledání. A není tam žádný další krok. Není potřeba žádný návod.

Později se budu podrobněji věnovat tomu, jak je každý kousek vašeho přítomného prožitku v každé chvíli již hluboce přijat. V této chvíli však pojďme prostě jen jednoduše poznamenat o každém prožitku bolesti, že když nesoustředíte pozornost na detaily konkrétní situace, na příběh toho, co se děje, na vnější okolnosti a skutečně se navrátíte zpět ke svému přítomnému prožitku – k přítomným myšlenkám, dojmům a tělesným pocitům – vždy najdete hledání, dokonce i když se odvíjí velmi nenápadně. Vždycky najdete, že je tu něco, co si jste si nepovolili plně prožít, něco, co se zcela nevinně snaží vyjevit ve vašem nitru, ale setkává se to se strachem a vzdorem. Vždycky najdete pozvání k hlubokému přijetí tohoto okamžiku, ať už vypadá jakkoliv nepřijatelně.

1 Citováno dle překladu Jiřího Valji. In: T. S. Eliot – Pustina a jiné básně. Praha: Odeon 1967, s. 146 – 148.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nejhlubší přijetí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.