Volání sirény – Prokletí

také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

Michaela Burdová

Volání sirény – Prokletí – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Michaela Burdová pochází ze Sestrouně u Sedlčan a psaní se věnuje od 16 let. Zatím napsala deset knih pro děti i mládež. Jejím literárním debutem se stala v roce 2008 fantasy trilogie Poselství jednorožců. Její třetí díl Záchrana Lilandgarie se umístil na 3. místě v ceně dětí ankety SUK za rok 2009. S celou trilogií se potom umístila mezi dvaceti nominovanými knihami na Zlatou knihu 2010 a také mezi dvaceti nominovanými autory. Trilogie Poselství jednorožců prorazila i do zahraničí. Koncem roku 2010 vyšla v srbském nakladatelství Evro Giunti a v říjnu roku 2014 se chystá na Slovensko. Poselství jednorožců se také dočkalo druhého vydání v podobě kompletu. Ten v roce 2015 vznikne i jako audiokniha.

Po Jednorožcích následovala další fantasy série Křišťály moci. V anketě SUK se staly druhý díl Hněv Pána ohně a třetí díl Věž zkázy 12. nejoblíbenější dětskou knihu za rok 2011.

Do temnější fantasy se autorka pustila se sérií o vlkodlacích Syn pekel. V ní se také poprvé objevují její vlastní ilustrace.

Kromě psaní se věnuje i malování. V lednu 2012 uskutečnila svou první výstavu. Maluje i obrazy na přání svých čtenářů. Zaměřuje se na malby a kresby ke svým knihám a na obrazy zvířat. Zvířata miluje a snaží se také zapojovat v boji za jejich ochranu, navštěvuje psí útulek, je členkou organizace Svoboda zvířat a Nadace na ochranu zvířat, je sponzorkou lišky obecné v záchranné stanici Ochrana fauny v Hrachově a zajímá se o projekt Chrti v nouzi.

Více se můžete dovědět na www.michaelaburdova.com.

Tento příběh je o pravé lásce.

Proto ho věnuji tobě, Marku.

Jsem tvá, tvá

Ve vlnách zakletá

Pojď blíž, zachraň mě

Svého srdce se dotkni

Svou vášní se zalkni

Pojď blíž a polib mě

Jsem tvá, tvá

Nenávistí prokletá

Pojď ke mně a věř mi

Jsem tvým snem, jsem tvou touhou

Dotkni se mě na vteřinu pouhou

Pojď ke mně a…

Zemři

ANGLIE
SOUČASNOST

Prolog

Viděl ji v okně. Byla tma, on stál venku na chodníku a pozoroval jejich dům. Dole se svítilo, a protože měli krátké záclony, bylo vidět do kuchyně. Malý chlapec, její bratr, jí zrovna hodil špenát do klína. Začal se hlasitě smát a utekl. Podivná hra. Dívka vstala, smetla špenát do koše a s dost podrážděným výrazem začala něco povídat své matce.

Dnešní dívky byly tak zvláštní, tak jiné než v jakémkoli minulém století. Trochu mu trvalo, než si zvykl na dominanci a soběstačnost dnešních žen. Už nepotřebovaly pomoc mužů, šlechetní rytíři dokonce vymřeli. Najednou se usmál. Uměl si představit, že sem Larissa dokonale zapadá. Měla neuvěřitelně silnou osobnost.

Vtom se ta dívka za oknem podívala ven. Jejich pohledy se střetly jen na pár vteřin, než couvl ze světla pouliční lampy a schoval se do tmy. Stála teď těsně za sklem a vykulenýma očima pročesávala okolí.

Jmenovala se Noel. Určitě si o něm teď nemyslí nic pěkného. Většina lidí ho tu měla za podivína, kterému je lepší se vyhnout, a jemu to tak vyhovovalo. Ale ona… ona byla jiná. Nechtěl, aby z něho měla strach, ačkoli by to pro ni zřejmě bylo nejlepší.

Uvažoval, zda s ní má navázat kontakt. Ale pořád váhal, bál se snad toho, co odhalí? Možná podvědomě cítil, že je teď blíž než kdy jindy, že má odpovědi na dosah ruky, a to ho drželo zpátky. Je to totiž pouze naděje. Co když se mu rozplyne pod rukama jako pěna?

Je připravený na další zklamání?

Z ničeho nic se mu vybavila dnešní noční můra. Vlastně to byla vzpomínka, ale raději ji nazýval noční můrou.

Bylo to dávno v minulosti. Potácel se tehdy na hranici nenávisti a šílenství. Rozhodl se udělat cokoli, jen aby s tím skoncoval. Dál už nemohl. Buď najde způsob jak přežít, nebo vyhledá smrt. V té době hodně cestoval a pověsti ho zavedly do malé země v samém srdci Evropy. Dnes ta země nese jméno Česká republika. Právě tady, v pohraničí, se šeptalo o vědmě, která dokáže z vašeho písma vyčíst všechno. Úplně všechno: vaši minulost, přítomnost, a dokonce i vaši budoucnost. Podařilo se mu ji najít. Patřila k nevelké skupině lidí, kteří nikdy dlouho nevydrželi na jednom místě. Proto mu trvalo tak dlouho, než ji nalezl. Přijala ho bez námitek.

Jakmile vstoupil do jejího stanu, zaútočila na něj směsice pachů a vůní. Zatočila se mu z toho hlava. Ta žena seděla u malého stolečku, kolem krku měla šátek se zlatými penízky a snědá tvář se jí ve světle svící leskla jako pomazaná olejem. To ale nebyl důvod, proč zůstal nehybně stát u vchodu. Té ženě totiž chyběly oči.

Zjizvené oční důlky vypadaly jako dvě temné prohlubně do její duše. Nepromluvila, čekala, až bude připravený přijít blíž. Přistoupil. Pomalu usedl naproti ní. Pořád si nebyl jistý, zda chce, aby viděla celý jeho život a všechna jeho tajemství, ale zapřísáhl se, že pro svůj klid udělá cokoli. V tomhle stavu mysli už zkrátka dál žít nemohl.

„Vítej, cizinče,“ pravila tiše a přisunula mu kus papíru a inkoust. „Tvá aura je černá a horká jako rozžhavené uhlí.“

Nevěděl, co jí na to odpovědět. „Nejsem člověk. Ne tak úplně.“

„Ne tak úplně,“ opakovala a usmála se. Netroufl si odhadnout její věk. Chvíli vypadala jako mladá, zubožená dívka a v dalším okamžiku mu připadala stará snad sto let.

„Co potřebuješ vědět?“ zeptala se vzápětí.

„Jsem okouzlený. Očarovaný, ovlivněný, ovládnutý, nevím, jak tomu správně říkat! Ale je to mocná síla. A dovádí mě k šílenství.“

„Napiš své jméno. Své celé jméno.“

Poslechl ji. Vzal brk, namočil ho do inkoustu a začal psát. Dal si záležet. Potom jí papír podal zpátky.

Zhluboka se nadechla a zakroužila nad písmem rukama. Nasávala vzduch, jako by z něho čerpala energii, a chvílemi sebou škubala jako v křeči.

„Máš pravdu,“ promluvila konečně. „Její moc je ohromná. Je to siréna, že?“

„Ano.“

Usmála se. „Vždy jsem toužila vědět, zda skutečně existují.“

„Ovládla mě.“

„Jsi muž. Sirény to mají v povaze. Ale tvé šílené zoufalství, bolest a sebenenávist s tím nemají nic společného. Pramení z tvého nitra a z tvého svědomí.“

„Cože?“

„Ona tě neokouzlila.“

„Ale já…“ Najednou se mu zkroutil žaludek, popadla ho křeč a srdce se mu rozbušilo. Bylo to tu zase. „Nemůžu ji dostat z hlavy. Jako by mě pronásledovala. Jako by mě proklela.“

„Ne,“ zdůraznila vědma a narovnala se. „To není okouzlení ani nic podobného. To je láska.“

Zůstal na ni zírat. Srdce měl až v krku. Zalykal se a nemohl pořádně dýchat. V hlavě mu tepala bolest.

„Mýlíš se.“

„Já se nikdy nemýlím. Vidím, co vidím. Je to tvůj život a já v něm pouze čtu.“

Vytrhl se z té vzpomínky. Příliš ho drásala. Znovu pohlédl k rodinnému domku, ale v kuchyni už bylo zhasnuto.

Tma ho obemkla svými prsty a tahala ho do nicotné prázdnoty, ve které se zmítal snad celou věčnost.

ANGLIE, CORNWALL
STŘEDOVĚK

Kapitola 1

Tam dole, opravdu hluboko, byla jen tma. Ledový klid, svoboda. A přece to nebyla svoboda pro každého.

Plavala obrovskou rychlostí. Svět kolem začínal modrat. Přesto zůstával tmavý. To proto, že venku vládla noc. Proplula hejnem stříbrných ryb, zatočila se jako v piruetě a za chvíli ucítila pevninu.

Objevily se dřevěné sloupy mola. Lepily se na ně chaluhy, které se hromadily u hladiny jako kusy střapatého koberce. Ve tmě pod molem se schovávalo několik ryb, z nichž se pár odvážných vydalo prozkoumat, kdo se to objevil v jejich mělčinách.

Nevšímala si jich. Po dlouhých týdnech to bylo dnes poprvé, co se přiblížila k hladině. Skoro už zapomněla, jak chutná čerstvý vzduch tam nahoře, jak tvrdá je zem, jak voní člověk, jaké to je použít lidské nohy.

Byl konec s odpočinkem. Moře ji vyslalo na pevninu za jediným účelem.

Toužilo po krvi.

Ale ona měla své vlastní důvody, proč si vybrala zrovna tento přístav. Hledala dlouho a pokaždé byl krůček před ní. Dnes však věděla, že uspěje.

Vystrčila hlavu z vody. První, co ucítila, byl letní vánek. Pak to byla mořská sůl, která venku voněla jinak než tam dole, mokré dřevo, vlhká kamenná zeď přístavu a roztodivné pachy města.

Natáhla se k molu a vyhoupla se nahoru. Voda se na její zlaté kůži držela ještě hodně dlouho potom, co opustila moře. Třpytila se jako olej a zanechávala její pokožku vlhkou a vláčnou. Rybí ocas se začínal měnit v lidské nohy. Zlaté šupiny se jí vstřebávaly do kůže, až jí zůstala jedna jediná.

Pomalu vstala. Cítila, jak začínají pracovat svaly a její nohy získávají sílu. Když kráčela po molu k pevnině, byla vzrušená a nedočkavá.

Na hrázi stál muž a močil do vody. Jakmile ji spatřil, klesla mu brada. „Co to sakra je?“

Barva její kůže se teprve měnila ze zlaté v lidskou. Pod zataženým nočním nebem doslova zářila.

Když muže míjela, už vypadala téměř lidsky.

„Hej, krasavice!“ Muž za ní vyběhl a chytil ji za paži. „Co jsi zač? Jakživ jsem neviděl takovou nádheru.“

Ignorovala ho, proto ji chytil za obě paže. „Počkej, snad si vážně nemyslíš, že mi pláchneš! Ať jsem blázen, ale právě přede mnou stojí mořská panna!“

Vysmekla se mu, kluzká jako had. Najednou vycenila tesáky, zasyčela a sekla ho rukou do obličeje. Muž vykřikl. Tvář mu brázdily dlouhé krvavé šrámy. Znovu se rozmáchla, z prstů jí vyrůstaly drápy ostré jako bodce. Sekla ho do hrdla, tentokrát hlouběji. Muž klopýtl a zapotácel se. Přiskočila k němu, znovu ho ťala, až omráčeně klesl na kolena. Tehdy ho chytila za hlavu a zlomila mu vaz.

Odtáhla tělo na kraj hráze, stáhla z něho plášť a pak ho shodila do vody.

„Utiš svůj hlad,“ zašeptala moři.

Zahalila se do mužova pláště a pomalu obcházela přístavní domy a krčmy. Nechodila dovnitř, jen zvenku nasávala pachy. Byla si jistá, že ho pozná.

A poznala.

Rozhodla se vstoupit.

Uvnitř byl kouř a dusno. Zápach alkoholu a zpocených těl. Ji ale vedl jediný pach. Vlastně to nebyl ani pach. Spíš závan síly, jiskření, které by obyčejný smrtelník vycítit nedokázal.

Temnota.

Přistoupila ke stolu, kde seděli čtyři muži, pili víno a pivo. Na stole se válely zlaté mince, o které hráli karty. Všichni na sobě měli drahé šaty a šperky a všichni se hlasitě smáli a říhali, jak do sebe lili pivo.

Když se u nich zastavila a oni se na ni podívali, naráz zmlkli. Nedokázali z ní odtrhnout oči. Ale ona potřebovala jen jednoho z nich.

Ukázala na toho nejmladšího. Tmavé vlasy měl uhlazené a sčesané dozadu, měl mramorovou pleť a velké, zelenomodré oči. Díval se na ni s naprosto uchváceným výrazem. Jako by spatřil bohyni.

Zeptala se: „Ty jsi Liam Drakers?“

Usmál se: „No teda… pro tebe budu úplně kdokoli, má paní, stačí říct.“

„Hledám Liama Drakerse,“ pronesla chladně.

Přestal vtipkovat. „Dobře, jsem to já.“

Otočila se ke dveřím. „Pojď se mnou, prosím.“

Kapitola 2

I přes ty stromy a kopce cítila moře. Slyšela jeho šumění, ačkoli by se to smrtelníkovi zdálo nemožné. Ještě byli příliš daleko. Jenže Larissa na něj byla napojená, vnímala ho každičkou buňkou svého těla. Ten pocit milovala a zároveň nenáviděla.

Dívala se po štíhlých břízách, které jim lemovaly cestu. Tak dlouho neviděla živé stromy. Příliš mnoho let strávila v hlubinách, tentokrát čas ubíhal ještě rychleji než kdy dřív. Teď jí všechno kolem připadalo neskutečně nádherné. Zdálo se jí, že všechno tepe životem. Měla pocit, že ten život může sevřít holýma rukama.

Stezka se stáčela do hustého jehličnatého lesa. Povoz drkotal po vymletých kamenech a klapot kopyt obou koní byl nesmírně uklidňující. Znělo to jako kapání deště a déšť Larissa milovala.

Vycítila, že na ni Liam opět zírá. Věnovala mu provokativní úsměv. „Co je to tentokrát?“

„Nic. Jen se dívám.“

„Něco máš na jazyku.“

Uculil se. „Říkám si, jestli jsem se nezbláznil.“

„Ty sis to vymyslel. Já to nechtěla, pamatuješ?“