HOST

© Daniel Petr, 2018
© Host — vydavatelství, s. r. o., 2018 (elektronické vydání)
ISBN 978-80-7577-483-5 (PDF)
ISBN 978-80-7577-484-2 (ePUB)
ISBN 978-80-7577-485-9 (MobiPocket)

Ať tě chválí, můj Pane, naše sestra smrt těla,

žádný živý člověk jí nemůže uniknout.

FRANTIŠEK Z ASSISI

1

DŮM BOŽENY BOUČKOVÉ,
RUMBURK, PÁTEK 6. BŘEZNA 2015

Na schodech se ozvaly kroky. Václav Rákos zhasl zapalovač a stoupl si do tmavého kouta. Pod bundou nahmatal pouzdro se služební zbraní. Na chodbě se mihl stín. Rákos rozepnul pouzdro palcem a sevřel v dlani pažbu pistole. V kuchyni zaskřípal vodovodní kohoutek. Stín se zastavil před dětským pokojem. Rákose dloubla do zad elektrická zásuvka.

Ve dveřích se objevila mužská postava. Ve světle pronikajícím dovnitř oknem hádal Rákos muži metr sedmdesát, možná sedmdesát pět, osmdesát kilo, víc ne, věk třicet nebo čtyřicet. Nejistá chůze, třesoucí se ruce a obličej zvlhlý potem.

Nově příchozí se obrátil k posteli. Pokrčil nohy v kolenou a vystavil Rákosovu pohledu zadnici v teplákách. Trhavý zvuk přiměl Rákose odvrátit hlavu. Když se opět odvážil pohlédnout zpátky, klečel muž na všech čtyřech a šmátral pod postelí. Konečně se mu odtamtud podařilo vytáhnout předmět připomínající tvarem použité mýdlo. V otvoru na vrchní straně vězela zátka. Rákos si vzpomněl, že něco podobného měla jeho babička. Šlo o měděné ohřívadlo do postele. Babička ho vždycky zabalila do osušky a přikryla peřinou. Kovová ohřívadla později nahradily gumové láhve, ale ve starých domech se dosud objevovala.

Ozvalo se zaskřípání, jak muž otočil zátkou. Vtom se Rákosovi rozsvítilo. Teď už chápal, proč kromě rumu určeného k výrobě vánočního cukroví nenašel v celém domě jedinou láhev alkoholu.

„Na tvým místě bych to nepil,“ řekl a vykročil k muži.

Ten si přitiskl ohřívadlo k hrudi jako hračku, o kterou ho chce připravit starší sourozenec, a jediným skokem byl u dveří. Dusot kroků přerušilo řinčení rozbitého skla. Rákos se rozběhl a spatřil ho, jak leží uprostřed chodby. O kus dál se povaloval převržený koš na prádlo. Ohřívadlo vyklouzlo muži z náruče a rozbilo výplň dveří oddělujících chodbu od dílny. Než se vyškrábal na nohy, měl na rukou pouta.

„Cos tu pohledával?“

Muž neodpověděl.

„Tak pojď.“ Rákos ho chytil v podpaží a pomohl mu vstát. Odemkl domovní dveře klíčem zastrčeným v zámku, kopl do ohřívadla a vyšel s mužem před dům. Ohřívadlo se zastavilo uprostřed silnice. Rákos za sebou loktem zabouchl.

Když před půlhodinou přijížděl k nedaleké nemocnici, všiml si, že ulice je označená jako slepá. Padesát kroků od místa, kde zastavil, dopadalo na větve stromů zmrzačených při podzimním prořezávání světlo z oken nově postaveného stanoviště pro vozidla zdravotnické záchranné služby. Tím se vysvětlovalo, proč je cesta pečlivě prohrnutá.

Muž bloudil pohledem ze silnice na Rákose a z Rákose na silnici, jako by se snažil najít odpověď na to, co spojuje ohřívadlo s člověkem, který mu spoutal ruce za zády. Rákos vytáhl z kapsy cigarety a po krátkém zaváhání mu jednu nabídl. Muž ji s dovedností zkušeného kuřáka sevřel mezi rty, Rákos škrtl zapalovačem a oběma zapálil. Teprve teď si mohl ve slabém světle prohlédnout mužův obličej. Rybí oči, rozcuchané obočí vyrůstající z jediného místa u kořene nosu, tváře porostlé čtrnáctidenním vousem příliš řídkým na to, aby se ho vyplatilo každé ráno holit nebo nechat růst. Barva mužova nosu svědčila o pravidelné péči o opičku, která, jak Rákos dobře věděl, uměla vřeštět jako žádné jiné zvíře na světě, pokud nedošlo na pravidelné krmení.

„Jak se jmenuješ?“

Muž neodpověděl.

Rákos kývl bradou k ohřívadlu: „Že ti to ale trvalo, přijít na to, kam před tebou schovávala chlast.“

Cigareta mezi mužovými rty poskočila. Bezpochyby věděl, o kom Rákos mluví. Majitelka domu Božena Boučková zemřela přede dvěma lety na otravu metylalkoholem. Rákos byl přesvědčený, že šlo o vraždu.

„Nechápu, co tím myslíte.“

„Už jsem se bál, žes zapomněl mluvit.“

„Co mi chcete?“

„Seš její přítel, nebo se pletu?“

„Čí přítel?“

„Na tohle nemám čas.“

„Byl jsem její přítel,“ řekl muž s důrazem na minulý čas. „Pokud vím, má to za sebou.“

„Co o tom víš?“

„Natáhla brka v nemocnici.“

„Jak dlouho jste byli spolu?“

Muž potáhl nosem.

„Je mi zima.“

„V baráku taky nebylo zrovna teplo.“

„Moh jsem si aspoň vlízt pod peřinu.“

„Nemáš čím topit?“

Muž na něj mlčky hleděl.

„Jedinej, kdo nosil domů prachy, byla tvoje…“ Rákos si navzdory mnohaleté praxi u kriminálky stále nevěděl rady s tím, jak se o obětech vyjadřovat před pozůstalými, a bylo přitom úplně jedno, jestli šlo o rodiče zlomené smrtí dítěte, nebo o hajzlíka, kterého trápí pouze to, že přišel o zdroj obživy.

„Jsem nemocnej.“

„Vážně?“

„Nemůžu na nohy.“

„To bylo vidět, když jsi mi chtěl utýct.“

„Lek jsem se, jak jste vyskočil z toho rohu.“

Rákos uchopil cigaretu mezi prsty, podržel její žhnoucí oharek chlapíkovi před očima a naklonil se k němu tak, že se jeho nos téměř dotýkal mužova.

„Jestli mi neřekneš, co chci vědět, nebudeš už nohy potřebovat.“

Zdvihl levou ruku a uhasil o ni cigaretu. Olízl si dlaň a poplácal s ní muže po tváři.

„Rozuměls?“

Muž beze slova přikývl.

„Jméno?“

„Jaroslav Malina.“

„Jak dlouho jste byli spolu?“

„Čtvrt roku.“

„Kde jste se poznali?“

„Na seznamce.“

„Nelži. Novinama si umíš akorát utřít prdel a na počítač by ses v životě nezmoh.“

„Šlo o seznamku na nástěnce v Lidlu. Chtěl jsem vědět, jestli někdo neshání kolo, a všim jsem si jejího inzerátu.“

„Tys prodával kolo?“

„A co má bejt?“

„Nemůžeš na nohy. K čemu ti bylo kolo?“

„K ničemu. Proto jsem ho prodával.“

„Chceš mě nasrat?“

„Nebylo moje.“

„A čí teda?“

„Nemám tušení. Našel jsem ho na dětským hřišti.“

Rákos na něj beze slova hleděl. Uvažoval, jestli mu má rozbít hubu teď, nebo až z něj dostane to, co potřebuje. Rozhodl se pro druhou možnost.

„Kdy jste spolu přestali spát?“

„Co?“

„Tys nerozuměl?“

„Po měsíci.“

„Proč?“

„Pohádali jsme se.“

„Věděl někdo, že to spolu táhnete?“

„Nechtěla, abych o tom někomu říkal.“

Styděla se za něj. Sotva se jí mohl někdo divit.

„A tebe nenapadlo pochlubit se kámošům? Pokud vím, byla to pořád kost.“

Muž vyplivl nedopalek.

„Žádný nemám.“

„Už zase lžeš?“

„Nechodím ven.“

„Chceš mi namluvit, že seš tu od rána do večera zavřenej?“

„Mně to vyhovuje a Boženě to nevadilo. Chtěla mě jenom pro sebe.“

Rákos si dokázal představit, jaké peklo dokázali slušní občané města udělat ze života ženě, která se sotva mohla počítat mezi místní smetánku, a navíc se prohřešila tím, že už nedokázala snášet svou osamělost a vzala zavděk spodinou, která právě pohledem upřeným na jeho náprsní kapsu žadonila o další cigaretu. Sáhl do kapsy pro krabičku. Teď už začínala být zima i jemu. Pokud Malina mluví pravdu a o svém vztahu k Boučkové nikomu neřekl, vysvětluje se tím, proč o něm během Rákosova rozhovoru s její zaměstnavatelkou nepadlo ani slovo.

Rákos si znovu zapálil. Předstíral, že si nevšiml mužova lačného pohledu, a shýbl se pro ohřívadlo.

„Kdy začala chlastat?“

„Jak to mám vědět?“

„Její zaměstnavatelka tvrdí, že nepila.“

„To určitě. Když jsme se sešli poprvé, byla vylitá jako rybník.“

„Byls u ní doma?“

„Myslel jsem, že ji vezmu ven, ale nechtěla o tom ani slyšet.“

„Chodila do práce střízlivá?“

„To sotva, ale uměla to skrejvat.“

„Co pila?“

„Měla ráda vodku.“

„Kde si ji kupovala?“

„Nemám potuchy, co ode mě chcete, ale víc toho nevím.“

„Napadlo mě, žes jí pro chlast chodil ty. To by vysvětlovalo, proč si tě u sebe držela.“

„Už jsem vám řek, že jsem odtud nevystrčil nos.“

Rákos uchopil ohřívadlo za kroužek provlečený mosaznou zátkou a zdvihl ho muži před oči.

„Co v tom je?“

„Voda.“

„Voda?“

„Co jinýho by v tom mělo bejt?“

„Chtěl ses umejt?“

„Měl jsem žízeň. Před tejdnem zastavili vodu.“

„Tak cos hledal v kuchyni?“

„Zapomněl jsem na to.“

Rákos odšrouboval zátku a přičichl si k obsahu ohřívadla. Nebylo pochyb o tom, že uvnitř je skutečně voda. Takže metylalkohol musí být ukrytý jinde a on ho najde, i kdyby měl dům prohledat místnost po místnosti. Obrátil nádobu a vylil její obsah na silnici.

2

DŮM BOŽENY BOUČKOVÉ,
RUMBURK, PÁTEK 6. BŘEZNA 2015

Muž mlčky sledoval proud vody vytékající z ohřívadla. Václav Rákos si v duchu zopakoval, co se mu dosud podařilo zjistit. Majitelka domu Božena Boučková pracovala jako šatnářka v nedalekém bazénu a měla to do práce co by kamenem dohodil. Její přítel Jaroslav Malina ji 7. května 2013 přinesl do nemocnice s otravou způsobenou metylalkoholem. Úmrtní list uváděl jako příčinu smrti selhání ledvin způsobené metabolickou acidózou. Takové věci se stávají, a v tomhle Bohem zapomenutém kraji častěji než jinde. Rákos byl však přesvědčený, že tohle není ten případ. Při pohledu na nemocnici s opadanými římsami, děravými okapy a nedoléhajícími okny nebylo těžké si představit, že lékař, který prováděl pitvu, něco přehlédl, protože se z důvodu úsporných opatření únavou sotva držel na nohou.

Aby Rákos přišel smrti Boženy Boučkové na kloub, rozhodl se prohledat její dům. Obhlédl si ho, když odpoledne přijel z Ústí nad Labem. Krátce před půlnocí nechal auto stát na parkovišti před nemocnicí a vydal se na místo. Na plechových dveřích sloužících ke vstupu do dílny, umístěné v zadní části domu, visel rezavý zámek. Ze zadní kapsy kalhot vytáhl kleště. Ozvalo se kovové cvaknutí a skřípání, jak se dveře otevřely. K nohám se mu nahrnul sníh.

Rozsvítil mobil a bez hnutí naslouchal. Uvnitř se nic nepohnulo. Dveře na chodbu byly odemčené. Protáhl se jimi a zavřel za sebou. Z věšáku na konci chodby zplihle visely kabáty. Na botníku ležela obálka s upomínkou na zaplacení elektřiny. Posvítil si do výklenku pod dřevěnými schody, ale kromě několika sklenic od zavařenin a kbelíku se zkamenělým hadrem na podlahu neobjevil nic, co by stálo za pozornost.

Vešel do kuchyně sloužící zároveň jako jídelna. Dvířka kuchyňské linky byla otevřená. V košíku se skořicí, pomerančovou kůrou a práškem do pečiva objevil prázdnou láhev od rumu. Podle všeho šlo pouze o jednu z mnoha surovin určených k výrobě cukroví.

V koupelně na zrcadle se kupila obvyklá sbírka prášků na bolest hlavy, krabička se živočišným uhlím a kapky do očí. V přihrádce vedle zrcadla objevil použitou antikoncepci s nadepsanými čísly označujícími dny v měsíci. Poslední pilulka chyběla u devítky. Boučkovou hospitalizovali na jednotce intenzivní péče 7. května. Antikoncepci tedy přestala brát dříve, nejspíš už během předchozích měsíců. Světlo dopadlo na datum spotřeby, ještě nějaký čas zbýval. Bylo nepravděpodobné, že by se Boučková ve dvaapadesáti pokoušela otěhotnět. Mnohem pravděpodobnější bylo, že 10. dubna, nebo dokonce už o měsíc dřív přestala spát se svým přítelem.

Na displeji mobilu se objevilo jméno Rákosovy ženy. Ráno odjela na třídenní seminář do Berlína a od té doby mu volala pokaždé, když se střídali přednášející, aby se přesvědčila, jestli nezanedbává jejich sedmiletého syna. Co mu může teď uprostřed noci chtít? Nikdy to s ním neměla snadné, ale na to, aby se změnil, je v pětačtyřiceti příliš pozdě.

Seznámil se s ní krátce před pádem železné opony. Odkrucoval si tehdy vojenskou službu, zatímco Jana dokončovala střední zdravotnickou školu. Když ho její rodiče pozvali na večeři, přišel v otrhaných džínách a triku s ručně vyvedenou podobiznou svého jmenovce Václava Havla. Udělal to samozřejmě naschvál, Janin otec byl náměstek tajemníka krajského výboru strany a matka vyučovala na pedagogické fakultě dějiny dělnického hnutí.

Když Janě oznámil, že má v úmyslu stát se vyšetřovatelem, prohlásila, že někdo tak bezbranný jako on přece nedokáže chytit zločince. Měl oči nemluvněte, široké nosní dírky, ve kterých se s odzbrojující opravdovostí ježily chlupy, důlek v bradě dodávající jeho obličeji vzhled propíchnutého míče a nečesané kudrny, v nichž se tu a tam objevilo peří, jako by právě vypadl z hnízda. Navzdory jejímu přesvědčení v roce 1995 dokončil Vysokou školu Sboru národní bezpečnosti, později přejmenovanou na Policejní akademii, a krátce nato se vzali.

Než si přičichl k první vraždě, odbyl si učednické roky jako řadový policista. Na přelomu tisíciletí se stal vyšetřovatelem na Krajském úřadu vyšetřování v Ústí nad Labem. Tam řešil převážně loupežná přepadení, ublížení na zdraví, vydírání a únosy. Když v roce 2002 odešlo po sloučení úřadu s kriminální policií několik vyšetřovatelů z oddělení vražd, chopil se příležitosti.

Přitáhl si límec bundy k bradě. Černá bavlna byla zejména na břiše a rukávech odřená a Jana čas od času poznamenala, že by ho konečně ráda viděla v něčem jiném než v tom, co měl na sobě, když se poznali. Ale on se nedokázal přimět, aby si koupil novou. Svou roli v tom možná hrál i kus pověrčivosti, protože bunda ho provázela i během vyšetřování, při nichž došlo na střelbu, a jemu se — na rozdíl od jiných vyšetřovatelů, kteří takové štěstí neměli — kulka pokaždé vyhnula.

Palec mu sklouzl po umaštěném skle.

„Co se děje?“

„Kde jsi?“ uslyšel hlas své ženy.

„V koupelně,“ odpověděl podle pravdy.

„Kde je Martin?“

Měla o syna přehnané obavy. Chlapec přišel na svět po třinácti letech jejich manželství, v době, kdy oba dávno přestali věřit, že se dítěte ještě dočkají. Rákos neskrýval nadšení z jeho narození, ale jako otec za mnoho nestál. Věděl, že by mu Jana neodpustila, kdyby s sebou Martina bral do práce, a že jeho ochota na tuto podmínku přistoupit byla jednou z mála věcí, které jí ještě bránily ho opustit. Přesto Martina pod záminkou výletu odpoledne vyzvedl ve škole a vydal se s ním do Krásné Lípy. Ubytovali se v penzionu na okraji města, a sotva Martin usnul, vyrazil Rákos do nedalekého Rumburka.

„Martin je v posteli,“ odpověděl.

„Spí?“

„Je čtvrt na jednu.“

„Dáš mi ho k telefonu?“

„Co chceš slyšet? Jak mluví ze spaní?“

„Mluví ze spaní?“

„Nemluví.“

„Stejně mi ho dej.“

Otevřel dveře do dětského pokoje, do něhož dítě podle všeho nevkročilo celá léta, a napodobil dech svého syna.

„Chybí mi,“ povzdechla si Jana, když si opět ramenem přitlačil sluchátko k uchu.

„Je teprve pátek.“ Klečel na podlaze s krkem nataženým tak, aby dohlédl pod postel. V jedné ruce držel zapalovač a druhou si z očí odhrnoval vlasy. Měl by si konečně dojít k holiči. Pod postelí spatřil oválný předmět.

„Ráno si s Martinem pudu zaplavat,“ řekl.

„Určitě se nemůže dočkat.“

„Chci ho překvapit.“

Přestože ji nemohl vidět, byl si jistý, že se usmála.

„Jsem ráda, že jsem tě slyšela.“

„Já taky,“ řekl, ale Jana už tam nebyla.

3

PENZION KŘINICE,
KRÁSNÁ LÍPA, PÁTEK 6. BŘEZNA 2015

V penzionu Křinice se dosud svítilo. Na parkovišti pokrytém sněhem stálo jediné auto. Po silnici se přehnal traktor s radlicí, která by mohla rozhrnovat moře před Mojžíšovým lidem prchajícím z Egypta.

U stolu za rozsvícenými okny seděl majitel penzionu Oldřich Bradáč a zaměstnanec národního parku Tomáš Ježek. Bradáč dopil půllitr a zvedl se ze židle.

„Jdu přiložit. Nahoře spí ten malej kluk a nechci, aby zmrzl, než se jeho táta vrátí.“

Ježek zamáčkl cigaretu v popelníku.

„To bych rád věděl, co má tak důležitýho na práci.“

Bradáč pokrčil rameny. Dokolébal se ke dveřím a o chvíli později se z chodby ozvalo lomození roštu. Ježek se zaklonil v židli a vystrčil před sebe pupek napěchovaný do zeleného svetru. V oknech se mihla světla traktoru vracejícího se do města.

„Vypadá to, že Zedník už to zabalil,“ houkl na chodbu.

„Cos říkal?“

„Že to Péťa Zedník už zabalil!“

Bradáč za sebou zavřel dveře a obešel pult zavalený půllitry se zbytky piva, sklenicemi, z nichž trčela brčka s okousanými okraji, a láhvemi od limonády.

„Ani se mu nedivím, takovýhle počasí jsem v březnu ještě nezažil.“

Místností zavanul chlad. Zedník si oklepal sníh z vatovaného kabátu.

„Koukám, Oldo, že máš otevřeno.“

„Čekám na toho poldu, zapomněl si tady klíče,“ řekl Bradáč. „Dáš si pivo?“

„Co je to za otázku?“

Ježek si zapálil další cigaretu.

„Seš zpátky ňák brzo,“ prohodil směrem k Zedníkovi.

„Jak to, brzo?“

„Myslel jsem, že jezdíš do Doubice.“

Zedník se s hekáním vysoukal z kabátu.

„Viděli jste, jak je venku? U přehrady jsem to obrátil, v tomhle počasí jsou stejně všichni zalezlí doma.“

Ježek byl jiného názoru. Jenže Zedník, který mnoho rozumu nepobral, se řídil vlastní logikou, a Ježek věděl, že další vyptávání by stejně nikam nevedlo.

Z úvah ho vyrušil Bradáčův hlas.

„Do prdele. Neteče voda.“

Stařec utáhl kohoutek nad umyvadlem a ruce zašpiněné od uhláku si otřel do kalhot. Penzion měl odjakživa potíže s vodou. Pokusy vyhloubit studnu skončily nezdarem a o městské vodě si podnik ležící na kraji lesa mohl nechat zdát. Nezbývalo než vodu svádět ze svahu do nádrže umístěné vedle kůlny s nářadím. V létě však nádrž často zela prázdnotou a v zimě zamrzala.

Bradáč se natáhl pro baterku položenou na polici.

„Musím se na to jít podívat.“

Svah nad Křinicí, pětačtyřicet kilometrů dlouhou řekou klikatící se mezi pískovci Českého Švýcarska jako žíla na krku spáče, se ztrácel v chumelenici. Pod okny penzionu stálo opřené kolo. Oldřich Bradáč nedokázal pochopit, jak sem na něm mohl Ježek v tomhle počasí dojet. Přetáhl si kapuci přes hlavu a uchopil dřevěné hrablo. Sníh mezi silnicí a nádrží na vodu odhrnoval pravidelně celou zimu, ale bylo to jako snažit se vyšlapat pěšinu uprostřed rybníka. Hrablo stlučené z prken bylo příliš těžké a Bradáč nedávno oslavil sedmdesátku. Stačilo málo a docházel mu dech, a to byl taky důvod, proč na stará kolena koupil penzion, který za posledních deset let pětkrát změnil majitele. Dokonce ani on si navzdory lehkomyslnosti, která ho bez ohledu na věk dosud neopustila, nenamlouval, že tady udělá štěstí. O nic takového mu nešlo. Chtěl zkrátka strávit zbytek života na místě, kam zřídkakdy někdo zabloudí, a když už se někdo ukáže, jde o člověka, se kterým je možné u tří nebo čtyř sklenic piva probrat, co se kde přihodilo a jaké bude počasí. Syn sliboval, že mu bude pomáhat s věcmi, na které už otec nestačí, jako je například odhrnování sněhu kolem penzionu, ale ačkoli odtud bydlel sotva pět minut jízdy autem, ukázal se tu nanejvýš jednou nebo dvakrát za měsíc.

V polovině vzdálenosti mezi silnicí a nádrží se Bradáč zastavil, aby popadl dech. Hleděl na úzkou pěšinu, kterou vlastnoručně vydlabal ve sněhu, a na mysl mu přicházela slova, za něž by ho jeho matka, Bůh buď milostiv její duši, nepochválila. Lpěl na víře, kterou mu odmalička vtloukala do hlavy, a ctil ji i poté, co matka opustila jeho otce a odstěhovala se se synem — bylo mu tehdy pouhých pět let — z Plzně do Rumburka. Nyní chodil každou neděli do kostela v Krásné Lípě, a jednou za rok se dokonce vyzpovídal, ačkoli se místnímu faráři sotva mohl svěřit s něčím, co už předtím do omrzení neopakoval návštěvníkům penzionu.

Zatímco odpočíval, pěšina zapadla sněhem a on neměl chuť začínat znovu, čert vem vodu. Přinejhorším rozpustí sníh v jednom z těch velkých hrnců v kuchyni. Kdyby tak alespoň mohl říct Zedníkovi, aby cestu k nádrži prohrnul traktorem, ale bylo tam příliš málo místa a hrozilo, že nádrž vezme za své. Penzion si dokázal vydělat sotva na nejnutnější údržbu a do rozsáhlejších investic se Bradáč pouštět nemohl, ani kdyby k tomu měl dostatek sil. Prodělal dva infarkty a lékař se netajil s tím, že třetí už pravděpodobně nepřežije. Nechtěl nic jiného než v penzionu strávit těch několik dní, které má ještě k dobru, a pak ať si ta barabizna spánembohem spadne.

Opřel hrablo vedle dveří. Zevnitř se ozýval smích. Přitiskl obličej k oknu a spatřil Ježka, jak ke stolu nese plné půllitry. Přece ho v tomhle stavu nenechá odjet na kole. Neublíží mu, když jednou půjde pěšky. Bradáč chytil Ježkovo kolo za řídítka a dotlačil ho za roh penzionu. Přesvědčil se, že ode dveří není vidět, a oklepal si sníh z bot. Nad topením si svlékl bundu.

„Jsme bez vody.“

Novinka zůstala podle očekávání bez povšimnutí. Bradáč se posadil ke stolu.

„Zajímalo by mě, jestli už je ten polda na cestě.“

„Možná někde zapad,“ řekl Ježek. „Nechal ti na sebe číslo?“

Bradáč se neohrabaně zvedl ze židle. Stačilo několik minut odhrnování sněhu v tom nečasu, a už necítil záda.

„Měl bych ho mít v knize hostů.“

Došoural se k baru sloužícímu zároveň jako recepce a vytáhl z upatlaných desek předtištěný formulář. Posadil se ke stolu a nasadil si brýle.

„Tak co tu máme? Václav Rákos, datum ubytování dneska, telefon…“

Zdvihl ze stolu mobil, a zatímco nahlas předčítal číslo, obracel hlavu střídavě k papíru v jedné a mobilu v druhé ruce. Přiložil si telefon k uchu. Oba spolustolovníci ho mlčky sledovali.

„Zase jsme bez signálu,“ prohlásil po chvíli a opět mobil odložil. Při troše štěstí by se mohl dovolat ze stolu v rohu kuchyně, ale na to, aby na něj teď šplhal, byl příliš unavený.

„Copak tu nemáš pevnou?“ zeptal se Ježek.

Bradáč vstal a vrátil formulář na místo.

„Nechal jsem ji zrušit.“

„To nebylo moc chytrý.“

„Na tom, co je a co není chytrý, se neshodnou ani mazanější hlavy, než nosíme na krku my dva,“ prohlásil Bradáč a otřel si ze rtů pěnu.

„Řek ti, kam jede?“

„Tvrdil, že si potřebuje něco vyřídit v Rumburku.“

Zedník dopil půllitr.

„Musím jet. Třeba ho po cestě potkám.“

Ježek se natáhl k věšáku pro vestu.

„Pojedu za tebou.“

Oba zaplatili. Bradáč za nimi zavřel a vrátil se ke stolu. Uchopil půllitr, ale než se stačil napít, shrnul průvan záclonu.

„To bych rád věděl, k čemu přikládám do kotle, když tu pořád někdo courá,“ zabručel.

Ve dveřích se objevila Ježkova hlava.

„Oldo, když jsi byl venku, stálo tam moje kolo?“

Bradáč si dal s odpovědí načas.

„Jo.“

Ježek zaklel.

„Nech mě hádat,“ řekl Bradáč. „Už tam nestojí.“

Ježek se poškrábal ve vlasech.

„Kdo by v takový psotě krad kolo?“

„Každej, kdo žije v týhle zemi, ví, že čím větší psota, tím víc se krade.“

„Koupil jsem ho v lednu ve výprodeji.“

„Třeba se najde.“

„O tom pochybuju.“

„Mám na rohu kameru. V tý chumelenici nejspíš nebude nic moc vidět, ale třeba toho hajzlíka poznáme.“

Ježek si povzdechl.

„Teď už ho stejně nechytnu. Stavím se odpoledne po cestě z práce.“

„Jako vždycky.“

Bradáč se obrátil k oknu. Světla traktoru obarvila chumelenici dočervena. Zahlédl Ježka, jak vyskakuje na schůdek pod kabinou a bouchá pěstí na okno. Motor na okamžik utichl, dveře kabiny se otevřely a Ježek zmizel uvnitř. O silnici zaduněla radlice. Sklenice na baru zařinčely.

Bradáč pohlédl na hodiny. Tři čtvrtě na jednu, kde ten chlap vězí? Přece tu na něj nebude čekat do rána. Zvedl se ze židle, musí se jít podívat na toho kluka. Je tam sám a kdoví, jestli není vzhůru.

Na chodbě se sehnul ke kotli. Zalomcoval roštem a otevřel dvířka, aby se přesvědčil, že uvnitř zbývá ještě dost uhlí. Z rozpálené roury se vznesly jiskry. Přivřel dvířka a vydal se nahoru. Na posledním schodu uhodil dlaní do vypínače. Žárovka v lustru s porcelánovým stínidlem zablikala a na chodbě se rozhostila tma.

To mu ještě chybělo, teď aby šel do sklepa zapnout jistič. Ve zdi se leskl obdélník okna. To jsem blázen, napadlo ho, večer jsem ho pootevřel, abych vyvětral kouř z kotle, a teď je zavřené.

Poškrábal se na tváři. Nemohl se zbavit dojmu, že něco není v pořádku. Náhle si vzpomněl na dítě spící za dveřmi na konci chodby. Srdce se mu rozbušilo. Vyrazil k jedinému pronajatému pokoji v penzionu. Klopýtl, jak se lekl stínu okenního rámu na podlaze. Opřel se dlaní o zeď. Když bral za kliku, modlil se, aby bylo zamčeno, ačkoli si nedokázal představit otce, který by zamkl své dítě a vyrazil za nějakou kurvou. Jiné vysvětlení pro Rákosovu cestu do Rumburka uprostřed noci ho totiž nenapadalo.

Dveře se bez odporu otevřely. Bradáč se rozhlížel po pokoji. Dovnitř pronikalo oknem světlo lampy u silnice. První, čeho si všiml, byla cestovní taška obrácená dnem vzhůru. Její obsah se povaloval po podlaze. Většinu tvořilo dětské oblečení a školní potřeby. Rákos nejspíš syna odpoledne vyzvedl ve škole a vydal se rovnou do Krásné Lípy.

Bradáč překročil klubko nátělníků a otevřenou knížku obrácenou hřbetem navrch a sklonil se nad peřinou. Na začátku každé zimy poctivě povlékl pokrývky ve všech pokojích v penzionu, ačkoli se tu zřídkakdy někdo ubytoval.

Postel byla prázdná. Ucítil tlak na prsou. Pokud jde o srdeční příhodu, je po všem. Lékař se vyjádřil dost jasně na to, aby si Bradáč něco namlouval. V tomhle počasí se pomoci nedočká včas, ani kdyby v penzionu byl signál a jemu se podařilo dovolat na pohotovost.

Nohy mu vypověděly službu. Jak dosedl na okraj postele, peřina se pohnula. Ve tmě se objevila hlava dítěte tisknoucího si k obličeji jednoho z těch umělohmotných poníků, jací jsou k dostání na čerpacích stanicích. Bradáč zhluboka vydechl. Z kapsy u kalhot vylovil lahvičku s nitroglycerinem, odšrouboval víčko a zastrčil si tabletu pod jazyk. Tlak na prsou polevil stejně rychle, jako se objevil.

4

BYT ŠTĚPÁNA ROTHA,
PRAHA, PÁTEK 6. BŘEZNA 2015

Eva Rothová se posadila na podlahu před postelí a opřela si hlavu o kolena. Z úst jejího bratra se vydralo zasténání. Jak dlouho to bude ještě trvat? Před třemi dny jí zavolali z nemocnice, protože bratr ji uvedl jako jedinou příbuznou. Léčba rakoviny varlat, kterou podstupoval poslední čtyři roky, selhala. Ošetřující lékař neskrýval upřímné překvapení, naděje na vyléčení bývá v případech, jako je tento, značná. Evě ho bylo líto, popravdě ho litovala mnohem víc než svého bratra, nebylo mu ještě ani třicet a dosud neztratil zápal, zatímco její stejně starý bratr připomínal slupku přilepenou na dně odpadkového koše. Lékař jí sdělil, že další léčba by byla zbytečná a bratr by ji pravděpodobně nepřežil.

Po jeho návratu domů připadla Evě úloha bratra ošetřovat, protože matku obžalovali z vražd šesti pacientů v rumburské nemocnici, kde celý život pracovala jako zdravotní sestra, a nyní byla ve vyšetřovací vazbě.

Štěpán byl o devět let starší než Eva a v dětství jí nahrazoval otce, který od nich odešel ještě před tím, než se narodila. Matka se po rozvodu vrátila ke svému dívčímu příjmení, zatímco Evě se Štěpánem zůstalo příjmení po otci. Navzdory tomu, že měla po třicítce a vychovávala dvě děti, se o ni stále zajímali muži, ale ona už si nikoho nenašla.

Bydleli v Krásné Lípě. Aby matka Evu a Štěpána uživila, brala si noční směny. Štěpán se staral o domácnost, vodil Evu do školy a pomáhal jí s domácími úkoly. Když bylo Evě devět, odešel do Prahy studovat práva. Každý pátek na něj čekala na autobusové zastávce na náměstí a on jí nikdy nezapomněl přivézt dárek.

O to víc ji překvapilo, když ji jednoho dne uhodil kvůli tomu, že si bez dovolení půjčila jeho MP3 přehrávač. Vždycky si mohla ve Štěpánově pokoji brát, co ji napadlo, ale tentokrát byl jako vyměněný. Jeho proměnu si vysvětlovala podrážděností kvůli blížícím se závěrečným zkouškám, ale jeho studium se protáhlo nejprve o rok a pak o dva a bezdůvodných výprasků přibývalo.

Stěžovat si matce nemělo smysl. Promluvila si o tom se spolužačkou, se kterou se přátelila od první třídy. Ale ta ji odbyla s tím, že jí starší sestra dokáže udělat ze života peklo i kvůli vypůjčené sponce do vlasů. Jenže Eva věděla, že tohle je něco jiného. Spolužačku tloukla sestra odmalička, zatímco jí Štěpán jako dítěti předčítal před usnutím z knížek, o jejichž obálkách hemžících se příšerami se jí pak v noci zdálo, a pouštěl si s ní filmy o oživlých mrtvolách, kvůli kterým do rána nezamhouřila oči.

Když bylo Evě šestnáct, oznámil Štěpán matce, že odešel ze školy a našel si práci jako řidič kamionu. Pro matku znamenalo jeho rozhodnutí těžkou ránu. Další pohroma na sebe nenechala dlouho čekat. Jednoho dne Štěpán matce sdělil, že má rakovinu, a krátce nato objevila Eva v předsíni otevřenou obálku s dopisem podepsaným ředitelem nemocnice, ve které matka pracovala. Pacienti si stěžovali na její lhostejnost, přestože, jak se Eva v listu dočetla, schopnost vcítění se do potřeb nemocných patří k základům povolání zdravotní sestry. To je možná pravda, napadlo Evu, když se později dozvěděla, že jde o jednu z věcí, na kterých vyšetřovatelé založili matčino obvinění, ale to přece neznamená, že by matka někoho zavraždila.

Krátce po svých osmnáctinách se Eva vrátila o den dřív z koncertu kapely Nicka Cavea and The Bad Seeds, protože kamarádka, u které měla přespat, onemocněla. Otevřela dveře do obývacího pokoje a uvnitř seděl Štěpán. Chtěla se mu vrhnout do náruče, aby mu dokázala, že už mu odpustila, ale ve dveřích do kuchyně se objevila matka a on v tu chvíli s přehnanou ochotou vyskočil ze židle, aby jí pomohl s talíři. U stolu se vyhýbal Evinu pohledu, a když mu po večeři udělala vedle sebe místo na gauči, posadil se do křesla. Navrhla mu, aby si šli zakouřit. Věděla, že neodmítne, protože matce vadil cigaretový kouř a on kouřil jednu cigaretu za druhou. Sotva se ocitli za dveřmi, vlepila mu pusu na tvář, ale on se tvářil, jako by se nic nestalo. Došla jí trpělivost a vyčetla mu, že to, jaká se z jejich matky stala troska, je jeho vina. Když se na ni vrhl, myslela si, že půjde jen o další rvačku, ale pak ucítila jeho ruku v rozkroku. Byl kost a kůže a snadno se mu ubránila. Utekla do svého pokoje a tam se dala do pláče, otřesená tím, co se stalo.

Den nato si sbalila věci a odjela dřív, než se matka vrátila z práce. Nastoupila do vlaku do Ústí nad Labem, kde měla strýce, otcova bratra, se kterým se čas od času vídala. Nemohla se mu dovolat, a tak vytočila číslo na pevnou linku, které našla v telefonním seznamu na ústeckém nádraží. Od jeho ženy se dozvěděla, že se strýc před rokem odstěhoval.

Nezbylo jí než strávit noc v ubytovně na Střekově. Poprvé v životě si koupila láhev vína. Když dopíjela poslední skleničku, zazvonil jí mobil. Natáhla se na stůl pro ovladač televize a vypnula zvuk. Volal jí bratr. Pochopila, že se něco děje, ale nedokázala se přimět, aby stiskla tlačítko pro přijetí hovoru.

Její pozornost upoutala televizní obrazovka, na které se objevila matčina tvář. Zdravotní sestra z Rumburka je obžalovaná z vraždy pacienta, přečetla si text v pruhu běžícím na spodním okraji obrazovky. Vypotácela se ven a na jedné ze zahrádek, které na začátku června vyrostly na okrajích chodníků před každou druhou restaurací, potkala bývalého redaktora Lidových novin Richarda Dolanského.

5

BYT ŠTĚPÁNA ROTHA,
PRAHA, PÁTEK 6. BŘEZNA 2015

„Chci vědět, jestli máma opravdu zabila všechny ty lidi, který jí předhazujou v televizi,“ přerušil její myšlenky Štěpánův hlas.

Překvapeně zdvihla hlavu.

„Nevšimla jsem si, že seš vzhůru. Chceš s ní mluvit?“

Štěpán se obrátil k sestře.

„Musím ji vidět.“

Natáhla ruku pro mobil povalující se vedle postele. Měla osmnáct nepřijatých hovorů od Richarda. Věděla, že si o ni dělá starosti, ale nemohla mu zavolat zpátky, protože by se za ní vypravil do Prahy, natolik ho znala, a představa, že stráví noc ve společnosti umírajícího bratra a Richarda trpícího nespavostí, jí naháněla husí kůži.

„Víš, kde máma je?“

„Ve vazební věznici v Litoměřicích.“

Otevřela si internetový prohlížeč a našla kontakt na telefonní ústřednu. Telefon vyzváněl nekonečně dlouho. Nastavila hlasitý odposlech.

„Vazební věznice Litoměřice.“

„Eva Rothová. Ráda bych se svým bratrem navštívila matku.“

„O koho se jedná?“

„O Annu Hrubou.“

Ticho přerušovalo pouze hlasité klapání klávesnice.

„Další návštěva obviněné je možná za čtrnáct dní.“

Eva překvapením zalapala po dechu.

„Jak to?“

„Obviněný má právo na přijetí návštěvy v trvání devadesáti minut a v počtu nejvýše čtyř osob jednou za dva týdny. V odůvodněných případech může ředitel věznice povolit přijetí návštěvy i většího počtu osob nebo za dobu kratší než dva týdny, případně na dobu delší než devadesát minut. Vaše matka už počet návštěv vyčerpala.“

„Tomu nerozumím. Otec zemřel. Kdo jiný by ji mohl chtít navštívit?“

„Informace o identitě návštěvníků věznice neposkytuje.“

„Můj bratr umírá. Za dva týdny už nemusí být mezi živými. Je to dostatečně odůvodněný případ?“

„Samozřejmě. Nejprve je však nutné doručit na podatelnu vyjádření lékaře, na jehož základě vám ředitel věznice umožní návštěvu.“

„Kde mám v pátek večer shánět lékaře?“

„S tím vám nepomůžu.“

„Jak dlouho trvá vyřízení žádosti?“

„Obvykle dva týdny.“

„Děláte si legraci?“

„Tiskopis žádosti si můžete stáhnout na stránkách věznice.“

Mobil ohluchl. Eva s užaslým výrazem pohlédla na Štěpána.

„Slyšels to?“

Štěpán se místo odpovědi obrátil ke zdi. Narovnala mu polštář pod hlavou. V koupelně se opláchla studenou vodou. V předsíni vklouzla do bot a potichu za sebou zavřela dveře. Než se bratr probudí, koupí něco k večeři.

Ve večerce na rohu ulice nabrala z chladicího boxu do košíku několik jogurtů se žlutě vyvedeným štítkem akce, kterým bylo polepené téměř všechno od povadlých kedluben po předražené láhve alkoholu. Přidala bagetu, vajíčkovou pomazánku a pomelo. Než zaplatila, požádala o cigarety. Venku si zapálila a pomalu se vydala směrem ke Štěpánovu bytu.

„Přinesla jsem bagetu,“ zahlaholila v předsíni. „A někde tu mám vajíčkovou pomazánku,“ vsunula ruku po loket do tašky, která jí visela přes rameno.

Nepochybovala o tom, že Štěpán už je vzhůru. Prošla předsíní do kuchyně a vyskládala nákup na kuchyňskou linku. Natáhla se do police pro talíře. Kuchyni naplnil cinkot nádobí.

Dveře do Štěpánova pokoje byly pootevřené.

„Dáš si jogurt?“ zavolala přes rameno, ale odpovědi se nedočkala. Zatmělo se jí před očima. Od počátku věděla, že k tomu musí dojít, ale měla příliš málo času, aby se na to dokázala připravit. Zhluboka se nadechla a vykročila ke dveřím vedoucím do Štěpánova pokoje. Zpocenou dlaní uchopila kliku.

„Štěpáne? Spíš?“

Žaluzie na okně na protější straně pokoje byly vytažené, poprvé od chvíle, kdy překročila práh bratrova bytu. Štěpánova postel byla prázdná.

6

BYT ŠTĚPÁNA ROTHA,
PRAHA, PÁTEK 6. BŘEZNA 2015

Posadila se na židli v kuchyni a zapálila si cigaretu. Vydechla kouř a nechala myšlenky rozlétnout se na všechny strany jako vyplašené hejno. Kam mohl Štěpán jít? Její prsty si zamyšleně pohrávaly s průhledným zapalovačem, který včera našla pod Štěpánovou postelí. Na jeho povrchu bylo rukou vyryté SH2. Co to může znamenat? Vytáhla z kapsy mobil a napsala písmena a číslici do okénka vyhledávače.

Na Wikipedii se dočetla, že jde o zkratku označující míru postižení střelců účastnících se paralympijských her, ale pokud věděla, Štěpán se o sport nezajímal. Zaujal ji teprve další význam. Její bratr se totiž zmínil o tom, že když onemocněl, trávil celé noci u počítače. Neměl internetové připojení a jediné, co zbývalo, byly hry.

Zadala do vyhledávače Silent Hill 2. V jednom z diskusních fór objevila dopis, ve kterém Mary prozrazovala Jamesovi, kde ji najde. V anglickém originálu ho psala žena, ale autorem mohl být stejně tak i muž:

Čekám na tebe na našem oblíbeném místě, ale stále nepřicházíš. Uvízl jsem ve slupce bolesti a osamění. Nikdy se nedočkám odpuštění za to, co jsem ti provedl. Obrací se mi žaludek ze sebe samého, a zatímco tu bezmocně ležím, vidina tvého příchodu se rozplývá. Denně upírám oči na praskliny na stropě, schopný myslet pouze na to, jak je to nespravedlivé.

Vyskočila ze židle. Pochopila, že bratr odjel do Krásné Lípy. Měl v úmyslu strávit těch několik dní, které mu zbývaly, na místě, kde se kdysi schovávali před matkou. Ta totiž po odchodu jejich otce propadala záchvatům deprese, které se staly nedílnou součástí jejich dětství, stejně jako bavlněné punčocháče, pastelky a večerníčky. V takových chvílích bylo rozumnější se jí vyhnout.

Ze zastávky autobusu na krásnolipském náměstí je to k matčinu domu dobrých dvacet minut chůze. Věděla, že silnice stoupající kolem hřbitova představuje pro Štěpána v jeho stavu riziko, jakému se mohl vyhnout, kdyby projevila trochu předvídavosti, ale na to teď bylo už pozdě.

V jízdním řádu zjistila, že poslední autobus z Prahy odjíždí za půldruhé hodiny. Do rychlovarné konvice napustila vodu a namazala si chleba máslem. Do cestovní tašky naházela pouze to nejnutnější. V Krásné Lípě bude muset přespat, ale nepochybovala o tom, že zítra se jí podaří Štěpána přimět k návratu.

Sehnula se pod postel pro Štěpánův mobil, aby ho dala nabít. Jak šmátrala po elektrické zásuvce za televizí, všimla si klíčků od auta ukrytých mezi časopisy. Štěpán se jí o voze nezmínil. Otevřela okno a po pás se vyklonila nad chodník. Stiskla tlačítko na klíčcích. Na protější straně ulice štěkl bílý volkswagen.

Dolila hrnek s právě uvařenou kávou studenou vodou a jedním douškem ho vypila. Namazaný krajíc stiskla v zubech, přehodila si přes ramena bundu a vklouzla do bot. S taškou v ruce zamkla dveře a seběhla ze schodů.

V palubní přihrádce volkswagenu objevila doklady a na zadním sedadle noviny s měsíc starým datem vydání odpovídajícím době, kdy lékař předepsal Štěpánovi sevredol na utišení bolesti. Z příbalového letáku, povalujícího se na Štěpánově nočním stolku, věděla, že tento opioid využívaný v případech, kdy běžná analgetika selžou, způsobuje poruchy vidění, bezděčné svalové stahy a halucinace. To vysvětlovalo, proč dal Štěpán přednost autobusu.

Rukávem otřela zamlžené sklo. Kontrolka stavu nádrže svítila červeně, ale po cestě je několik čerpacích stanic a ona je navzdory odpolednímu spánku příliš unavená, než aby do Krásné Lípy dojela bez zastávky. Zařadila rychlost a odbočila na liduprázdnou ulici. Výloha obchodu s rybářskými potřebami ve tmě zářila. Auta lemující chodník připomínala odložené hračky. Po přechodu pro chodce přeběhl pes. Chybělo málo a skončila by v koši na odpadky přetékajícím krabicemi z nedaleké pizzerie.

Před Mělníkem se dalo do drobného sněžení, které se zanedlouho proměnilo v hustou chumelenici. Zastavila u čerpací stanice, která připomínala obrovský talíř tančící na konci hole. Natankovala plnou nádrž. Před zrcadlem na toaletě se upravila a objednala si espresso a koláč. Jak tak u stolečku žvýkala okoralý tvaroh, se stále větší neodbytností se jí zmocňovaly pochybnosti. Co když Štěpán vyryl písmena do zapalovače z dlouhé chvíle a ve skutečnosti nemají žádný význam?

Nechala koláč nedojedený a vydala se k autu. Sotva se posadila, všimla si, že ze sedadla spolujezdce zmizela její taška. Z úst jí unikla nadávka. Byla si jistá, že auto zamkla. Ať už se zloděj dostal dovnitř jakkoli, mohla mluvit o štěstí, že okno zůstalo neporušené. Nedokázala si totiž představit, jak by s rozbitým sklem pokračovala v tomhle počasí v cestě.

Volat kvůli jejím svrškům a Štěpánovu samsungu policii nemělo smysl. Nezbývá než strávit noc v matčině domě v tom, co má na sobě. Zařadila rychlost a nechala projet houkající vozidlo záchranné služby. V Novém Boru odbočila doleva, aby se vyhnula kamionům šplhajícím do Stožeckého sedla. Sněhové vločky neslyšně dopadaly na přední sklo. Na autorádiu si naladila hudební stanici.

7

PENZION KŘINICE,
KRÁSNÁ LÍPA, SOBOTA 7. BŘEZNA 2015

Rákosovy myšlenky přerušilo zazvonění mobilního telefonu. Číslo Oldřicha Bradáče, majitele penzionu Křinice. Opsal si ho na recepci pro případ, že by se v Rumburku zdržel déle, než předpokládal.

Položil ohřívadlo na silnici. Jaroslav Malina, stojící dosud s rukama spoutanýma za zády opodál, využil jeho nepozornosti a kopnutím mu telefon vyrazil z ruky. Rákos bleskurychle chňapl po bačkoře, která k jeho překvapení Malinovi dosud nesklouzla z nohy. Muž ztratil rovnováhu a s hlasitým žuchnutím dopadl do sněhu nahrnutého ke kraji silnice. Mobil opsal oblouk a přistál na louce před bazénem. Rákos se ohlédl, ale Malina už byl na nohou a neohrabaně klopýtal po cestě směrem do města. Rákos byl dvěma skoky u vyzvánějícího telefonu. V penzionu nechal svého syna. Jeho žena má pravdu, jako otec nestojí za nic.

„Rákos,“ ohlásil se ochraptělým hlasem.

„To jsem já, Bradáč. Volám z Křinice. Musíte přijet.“

„Co se děje? Je Martin v pořádku?“

Mobil ohluchl. Vyšetřovatel se rozběhl k autu stojícímu na parkovišti před nemocnicí.

Přestože měl plné ruce práce s tím, aby vůz vůbec udržel na silnici, trvala mu cesta o polovinu kratší dobu, než když jel opačným směrem. Před penzionem Křinice dupl na brzdu, oběhl auto a přitiskl obličej k jednomu z rozsvícených oken. Židle uvnitř byly prázdné. Na stole pod oknem stálo nedopité pivo. Rákos vystoupil na schod před vchodem a vzal za kliku. Zamčeno. Zabouchal pěstí na dveře.

Na stráni nad penzionem spatřil světlo. Pohupovalo se ze strany na stranu jako papírový lampion.

„Tady!“ uslyšel hlas majitele penzionu Oldřicha Bradáče.

„Kde je Martin?“

„Je tu se mnou.“

„Copak vám přeskočilo?“

Rákos nečekal na odpověď a vydal se vzhůru po stráni. Odpoledne si všiml několika chat patřících k penzionu. Podobaly se jedna druhé jako vejce vejci a podle všeho se v nich nikdo neubytoval už celá desetiletí.

Po Bradáčových a Martinových stopách nebylo ve sněhu ani památky. Rákos si nedokázal srovnat v hlavě, jak mohl Bradáč jeho syna odnést v náruči, když měl potíže dobelhat se se dvěma půllitry v ruce ke stolu a stejně jako teď Rákosovi mu nohy musely zapadat po kolena do sněhu.

Ze dveří chaty stojící na okraji lesa trčela ruka s rozsvícenou baterkou.

„Jdu nahoru!“ křikl Rákos.

Chata byla uvnitř ještě menší, než si představoval. První, čeho si všiml, byla Martinova rozcuchaná hlava čouhající zpod peřiny, pod kterou ho před odjezdem do Rumburka uložil ke spánku. Ležel na drátěné posteli bez matrace a pravidelně oddechoval.

„Spí jako zařezanej,“ řekl Bradáč a postavil baterku tak, aby svítila na strop nad stolem.

Rákos si všiml porcelánové objímky, ve které chyběla žárovka. Oklepal si boty a posadil se ke stolu.

„Neprobudil se celou cestu, co jsem ho sem nes,“ pokračoval Bradáč.

Rákos hleděl střídavě na spícího Martina a na usmívajícího se starce. Možná podcenil Bradáčův fyzický stav, ale nejspíš se nezmýlil, pokud jde o jeho zdravý rozum.

Bradáč vytáhl z kapsy láhev slivovice a podal ji Rákosovi.

„Nabídněte si.“

Rákos zavrtěl hlavou.

„Radím vám přijít s lepším vysvětlením, než že jste chtěl Martinovi ukázat srnku.“

Bradáč se s pokrčením ramen napil a hřbetem ruky si utřel hladce oholenou bradu svědčící o jeho péči o svůj zevnějšek. Když už nic jiného, byla to pro Rákose známka Bradáčovy příčetnosti — a to mu stačilo, aby starci svěřil do opatrování svého syna, ačkoli teď toho litoval. „Věříte na duchy?“ zeptal se ho Bradáč.

„To myslíte vážně?“

Stařec na něj mlčky hleděl.

„Možná že to s tou srnkou nebyl zas tak špatnej nápad,“ řekl Rákos.

„Srnku jsem tu viděl naposledy před třema rokama.“

Rákos se předklonil a přitáhl Martinovi peřinu ke krku.

„Marně se snažím přijít na to, jak jste sem s ním dokázal vyšplhat.“

„Měl jsem strach.“

„Z duchů?“

Bradáč si povzdechl. V předklonu, aby se neuhodil o strop z neohoblovaných prken, zdvihl Rákosova syna z postele. Teprve nyní si Rákos všiml, že je navzdory zádům shrbeným stářím skutečný obr.

„Stoupněte si pod schůdky, podám vám ho. Moh byste na nich uklouznout.“

Rákos zdvihl baterku ze stolu. Světlo dopadlo na bílé stopy na podlaze. Takřka bezchybné otisky podrážek jeho bot se mísily se šmouhami, které po sobě zanechal Bradáč.

Hlavou se mu mihla myšlenka, že vytrhne Martina Bradáčovi z náručí a rozběhne se k autu. Tyhle případy znal. Kdysi vyšetřoval několikanásobnou vraždu v jednom zapadákově v Podkrušnohoří. Muž rozřezal na kousky rodiče, u kterých bydlel, protože ho k tomu podle jeho slov navedl ďábel. Při vyšetřování objevil Rákos téměř dokonalou kružnici, v jejímž středu se nacházel dům s tím, co zbylo z obětí. Tvořila ji posypová sůl, která se měsíc předtím ztratila ze skladu nedalekých technických služeb. Muž byl přesvědčený, že sůl ho ochrání před zlem, a svůj názor nezměnil ani po nástupu do psychiatrické léčebny v Horních Beřkovicích. Rok po smrti rodičů si v pokoji se zamřížovanými okny nasypal do očí obsah slánky. Než si toho někdo všiml, přišel o zrak a vrchní sestra o práci. Od té chvíle ho jeho běsi přestali trýznit a krátce nato pokojně zemřel ve spánku.

Třebaže to bylo zbytečné, protože Bradáč slyšel navzdory svému věku dobře, dal si Rákos záležet a následující otázku vyslovil co nejzřetelněji:

„Co je to?“ ukázal na podlahu.

„Vápno,“ odpověděl Bradáč.

„Vápno?“

Stařec přikývl.

Samozřejmě že vápno. Sůl by se přece rozpustila. Bradáč jím hnojil na podzim trávník, a jak Rákos šplhal po stráni k chatě, bořily se mu boty hluboko do sněhu a nějaké vápno mu ulpělo na podrážkách. O mnohem těžším Bradáčovi, který navíc nesl Martina, nemluvě.

Rákos se s pocitem úlevy obrátil ke dveřím. Potkal v životě spoustu pomatenců, ale žádný z nich se nezabýval zahrádkařením.

„Tak dobře,“ pokývl, „podejte mi ho dolů.“

Otevřel dveře a sestoupil pozpátku po vrzajících stupních, které spíš než schůdky připomínaly žebřík.

Bradáč natáhl ruce. Rákos ucítil teplo sálající ze spícího syna. Peřina mu sklouzla z ramene.

„Ještě tohle,“ řekl Bradáč.

Rákos nechápavě hleděl na svazek klíčů, na jehož konci se houpala plyšová myš s odřeným kožichem a roztřepenou cedulkou označující výrobce.

„Stejně už bych neusnul,“ řekl Bradáč. „Chodím sem vždycky, když nemůžu spát. Nikoho nenapadne mě tu hledat. Než pudete do postele, přiložte do kotle,“ dodal a přibouchl za sebou dveře.

8

PENZION KŘINICE,
KRÁSNÁ LÍPA, SOBOTA 7. BŘEZNA 2015

Peřina u protější zdi se pohnula. Martin se posadil a zíral na otce, který listoval v papírových deskách.

„Potřebuju čurat,“ řekl ochraptělým hlasem.

Václava Rákose napadlo, jestli snad syn po cestě do chaty nenastydl. To by mu ještě scházelo.

„Tak pojď.“

Počkal u dveří na konci chodby. Martin byl brzy hotový. Potom ho Rákos přikryl a netrvalo dlouho a z chlapcovy postele se začalo opět ozývat pravidelné oddechování.

Rákos vytáhl z papírových desek vrchní list a začetl se do článku, který si vytiskl před odchodem z práce. Týkal se případu zdravotní sestry, která na jednotce intenzivní péče v rumburské nemocnici údajně sprovodila ze světa šest pacientů. V době, kdy se to přihodilo, řešil Rákos vraždu bezdomovce v Děčíně, a pokud se dalo věřit Jirkovi Martínkovi, který vedl vyšetřování v Rumburku, mohl mluvit o štěstí. Pacienty, kterých se zdravotní sestra měla zbavit pomocí draslíku, totiž nechali pozůstalí dávno zpopelnit. A jako důkaz nemohli vyšetřovatelé použít ani tělo její poslední oběti, jedenasedmdesátileté ženy, jejíž smrt vzbudila podezření lékaře, protože krátce po smrti dochází k přirozenému zvýšení hladiny draslíku u všech zemřelých.

Martínek o tom Rákosovi vyprávěl nad sklenicí piva.

„Hemží se to tam mrtvolama a mně chybí přímej důkaz,“ prohlásil. „O případ se zajímá ministerstvo spravedlnosti a já nemám nic jinýho než posudek znalce, se kterým si obhájce akorát vytře zadek.“

„Copak jsou ještě nějaký další oběti?“ zvedl Rákos obočí.

Martínek na něj pohlédl skrze sklo půllitru.

„Boučková,“ řekl.

„Boučková?“

Na policii přišel krátce před zatčením zdravotní sestry Anny Hrubé anonymní e-mail z počítače, ke kterému, jak později vyšlo najevo, měli přístup všichni zaměstnanci rumburské nemocnice. Jeho autor tvrdil, že úmrtí Boženy Boučkové, kterou objevil o měsíc dřív její přítel v bezvědomí na podlaze v kuchyni, provázely podezřelé okolnosti. Martínek nechal oznámení prověřit. Ukázalo se, že po smrti Boučkové proběhla pitva, která vyloučila úmrtí zaviněné druhou osobou. Autor e-mailu nezmiňoval, o jaké podezřelé okolnosti by mělo jít, a Martínek to nepovažoval za dostatečný důvod k zahájení vyšetřování.

Po setkání s Martínkem si Rákos nechal z nemocnice poslat pitevní zprávu. Přestože v ní neobjevil nic, co by potvrzovalo jeho podezření, že smrt Boučkové má souvislost s vraždami v rumburské nemocnici, zavolal do jejího někdejšího zaměstnání. Dozvěděl se, že se nikdy nevdala, ale měla dceru, která žila v Holandsku a svou matku nenavštěvovala. Následně požádal nemocnici o zdravotní záznamy Boučkové a v nich našel telefonní kotakt na její dceru. Zavolal jí a položil jí otázku, jestli ví o smrti své matky. Odpověděla mu, že jí volali z nemocnice.

„Když jsem na displeji uviděla to číslo, bylo mi jasné, že se něco stalo,“ prohlásila.

„Byla vaše matka často hospitalizovaná?“

„Jak to myslíte?“

„Měla jste přece uložené číslo nemocnice.“

„Pokud vím, matka byla zdravá. Volaly jsme si několikrát za rok. Číslo jsem měla uložené kvůli babičce, zemřela v rumburské nemocnici před šesti lety.“

„Nepřipadalo vám podezřelé, že vaše matka zemřela ve dvaapadesáti, přestože neměla zdravotní potíže?“

„Matka hodně pila. Často jsme se kvůli tomu hádaly. Dokázala to skrývat, jenomže já jsem to na ní vždycky poznala. Snažila jsem se ji přemluvit, aby se léčila, ale nechtěla o tom ani slyšet. Tvrdila, že by přišla o práci a jinou by v Rumburku nenašla.“

„Kdy začala pít?“

„Po tom zájezdu.“

„Po jakém zájezdu?“

„Po zájezdu do Chorvatska. Bylo to po mých osmnáctých narozeninách. Matka tam jela s babičkou. Já jsem zůstala doma. Vrátily se o tři dny dřív, než měly. Poznala jsem, že se něco stalo, ale nechtěly o tom se mnou mluvit.“

„Napadá vás, o co se mohlo jednat?“

„Možná se kvůli něčemu pohádaly.“

„Vaše matka žila sama?“

Rákosova otázka ji podle všeho zaskočila.

„Matka nikoho neměla,“ odpověděla po chvilce váhání.

„Váš otec žije?“

„Matka se o něm nikdy nezmínila.“

V pozadí se ozval mužský hlas. Dcera Boučkové se s Rákosem rozloučila. Zeptal se jí, jestli jí může znovu zavolat, ale odpověděla, že už mu řekla všechno, co ví. Posadil se k počítači a zadal do vyhledávače heslo vraždy v rumburské nemocnici. Nalezené články, které si pak s sebou vytištěné přivezl do Krásné Lípy, nabízely podrobný přehled o tom, jak se případ vyvíjel. Rákos si mohl samozřejmě půjčit záznamy z vyšetřování, ale na ústecké kriminálce se zřídkakdy něco utajilo a on neměl chuť někomu vysvětlovat, co ho vede k zájmu o případ, který má na starosti Martínek.

Zašmátral v brašně povalující se pod postelí a vytáhl z ní žlutý zvýrazňovač.

6. června 2013. V Lužické nemocnici v Rumburku zemřela jedenasedmdesátiletá pacientka. Podle lékaře Davida Kirschnera byla příčinou smrti srdeční arytmie způsobená prudkým zvýšením hladiny draslíku. Vedení nemocnice podalo trestní oznámení na jednu ze zdravotních sester.

22. června 2013. V souvislosti s úmrtím pacientky byla vzata do vazby bývalá zdravotní sestra, padesátiletá Anna Hrubá. V médiích se posléze objevila spekulace, že šlo o eutanazii.

23. června 2013. Vyšetřování vraždy pacientky v rumburské nemocnici vyvolalo spory mezi ředitelem Karlem Zlámalem a lékařem Davidem Kirschnerem. Lékař je přesvědčený o tom, že pouze díky němu došlo k odhalení sestry obviněné ze zabití pacientky, zatímco podle ředitele ji naopak kryl. To považuje Kirschner za pomluvu a na ředitele podal trestní oznámení. Nejasnosti panují i kolem dokumentace jedenasedmdesátileté pacientky. Kirschner totiž v úmrtním listu uvedl, že zemřela kvůli selhání jater. Podle Zlámala je to nesmysl, ale Kirschner tvrdí, že postupoval správně.

Krátce po smrti odebral pacientce krev a nechal otestovat infuzi, ze které dostávala po malých dávkách draslík. Zatímco v krvi dosahoval jeho obsah vysokých hodnot, v infuzi se žádný nenašel. Kirschner usoudil, že sestra aplikovala pacientce draslík přímo do žíly, a způsobila tak její smrt. Pouze jeho rychlá reakce umožnila sestru odhalit. Kirschner tisku sdělil, že za Zlámalovým obviněním jsou neshody z minulosti. „Stejné praktiky používal k nátlaku na městskou policii,“ připomněl Zlámalovy potíže.

Ředitele nemocnice a místostarostu Rumburka policie stíhá kvůli podněcování k trestnému činu. Podle vyšetřovatelů nutil své podřízené k nezákonnému jednání. Bývalému členovi ČSSD hrozí osmileté vězení.

Rákos obtahoval žlutým zvýrazňovačem jeden řádek za druhým. Vyšetřovatelé podle všeho píchli do vosího hnízda.

3. července 2013. Vyšetřovatelé vyloučili možnost, že by sestra zabila vážně nemocnou pacientku ze soucitu.

„Srdeční zástava má daleko k bezbolestnému odchodu ze světa. Rozhodně se nejedná o nic, co by si někdo z nás přál zažít na vlastní kůži,“ míní krajský státní zástupce Bedřich Caha.

Vyšetřovatelé nyní prověřují další případy úmrtí v rumburské nemocnici.

26. září 2013. Policie obvinila bývalou zdravotní sestru Annu Hrubou z vražd dalších pěti pacientů. „Jedná se o období od listopadu 2008 do dubna 2013. Jako podklad pro rozšíření trestního stíhání slouží posudek vypracovaný soudními znalci, kteří dospěli k závěru, že ve všech případech šlo o stejný způsob provedení,“ vysvětlil státní zástupce Bedřich Caha.

Hrubá podle státního zástupce s vyšetřovateli nespolupracuje. „Po rozšíření trestního stíhání nevypovídala,“ doplnil Caha.

13. ledna 2014. Policie ukončila vyšetřování vražd šesti pacientů v rumburské nemocnici. Vyšetřovatelé předali státnímu zástupci návrh na obžalobu. Zdravotní sestře Anně Hrubé, která je od konce června ve vazbě, hrozí doživotní vězení.

Vyšetřovatelům ztěžovala práci skutečnost, že neměli k dispozici těla obětí, a nezbývalo jim než se zaměřit na kontrolu lékařských záznamů obsahujících křivky EKG. Ve čtyřech případech nalezli stejné důkazy jako u první vraždy.

22. dubna 2014. Případ dnes začne projednávat ústecký krajský soud. „Na základě získaných důkazů a výslechů svědků jsem dospěl k závěru, že motivem jednání obžalované byla snaha ulevit si od svých povinností,“ uvedl krajský státní zástupce Bedřich Caha.

V srpnu došlo k nečekanému obratu. Zvýrazňovač vyklouzl Rákosovi z ruky.

6. srpna 2014. Znalec Vladimír Višňovský u soudu řekl, že smrt pacientky byla očekávaná. Žena byla podle něj ve velmi vážném stavu. Odmítl závěry obžaloby, podle které žena zemřela poté, co jí Hrubá aplikovala 40 mililitrů draslíku do žíly.

„Křivky EKG 20 minut před smrtí ukazují, že pacientce selhává srdce. Pokud by jí byl podán draslík do kanyly, srdce by se zastavilo během minuty,“ doplnil Višňovský.

Kvůli rozporům v posudcích nechá soud zpracovat revizní posudek. Hlavní líčení má pokračovat v říjnu.

3. října 2014. Hrubá netrpí žádnou duševní poruchou. U soudu to dnes řekl psychiatr Vojtěch Žák, který zpracovával odborný posudek. Psycholožka Stanislava Krejcarová už dříve zpochybnila, že by Hrubá zabíjela kvůli tomu, aby si ulehčila práci. „Odstranit pacienta není řešení, protože po něm nastoupí další, který bude vyžadovat stejnou péči,“ uvedla Krejcarová.

Soud čeká na zpracování revizního posudku z oboru zdravotnictví, který bude podle předsedy soudu Miloslava Houdka hotový do 11. listopadu.

Rákos zavřel desky. Přesvědčil se, že je Martin přikrytý, a na chodbě si zapálil cigaretu. Myslel na rozhovor v chatě. Možná byl na Bradáče příliš tvrdý, ale vyšetřovatel, který věří na duchy, by na oddělení vražd dlouho nevydržel. O to víc mu vrtalo hlavou, proč se Bradáč uprostřed noci potloukal venku s jeho synem v náručí. Zítra, než odjede zpátky do Ústí nad Labem, se ho na to zeptá.

Zamáčkl cigaretu do víčka od zavařovací sklenice a vrátil se do pokoje. Židli s mokrou bundou přisunul k topení obloženému Martinovým oblečením. Odepnul si náprsní pouzdro s pistolí a položil ho na stůl. Svetr si přetáhl přes hlavu a vysoukal se z kalhot. Do jedné ruky uchopil ručník složený na stole a do druhé pás s pouzdrem a vykročil ke koupelně na konci chodby. Zavřel za sebou dveře a pouzdro pověsil na věšák v rohu. Ručník přehodil přes vrchní okraj sprchového koutu, tvořeného trubkou s odchlipujícím se nátěrem a popraskaným igelitem zavěšeným na umělohmotných kroužcích. Po sprchovém gelu nebylo v koupelně ani památky a on si s sebou žádný nepřivezl. Bude si muset vystačit s mýdlem ležícím na umyvadle. Stáhl si triko a boxerky. Vlezl si do sprchy, otočil kohoutkem a modlil se, aby tekla teplá voda. Netekla ani studená. S hlasitými nadávkami se vrátil do postele.

9

VÁPENKA,
DOUBICE, PÁTEK 6. BŘEZNA 2015

Volkswagen poskočil na umrzlém svahu. Přestože se vlekl sotva dvacetikilometrovou rychlostí, nepodařilo se ho Evě Rothové udržet na silnici. Přední kolo se propadlo do příkopu, vůz se naklonil a Eva dolehla celou vahou na dveře. Do žeber ji zatlačila škrabka na led.

Motor se zastavil. Stěrače neúnavně pobíhaly po čelním skle. Z autorádia zněla cover verze písně Personal Jesus od Johnnyho Cashe. Vyšla rok před zpěvákovou smrtí a Eva ji měla raději než originál od Depeche Mode.

Otočila klíčkem. Motor škytl a opět zhasl. Zkusila to znovu. Píseň dohrála a ve voze zavládlo ticho. Zastavila stěrače a odepnula si bezpečnostní pás. Natáhla se ke dveřím spolujezdce, vzala za kliku a vysoukala se ven.

V duchu zvažovala své vyhlídky. Je mizerně oblečená, nevzala si ani čepici a v botách, které má na nohou, jí brzy umrznou prsty. Motor už nenaskočí a nemůže spoléhat ani na to, že v jedenáct hodin v noci pojede někdo kolem. Nezbývá jí než se vydat do Krásné Lípy po svých, k jejich domu jsou to odtud tři kilometry.

Vykročila směrem, kde pod sněhem tušila silnici. Věděla, jak nebezpečné je toulat se uprostřed noci po okolních lesích. Kdysi se tu těžilo vápno a podzemní chodby, kterými se dopravovalo na vozících do kamenné pece ve vápence, se na několika místech propadly. Kromě toho probíhaly v okolí pokusy o těžbu olova, po nichž zůstaly několik desítek metrů hluboké šachty. Pokud by v tomhle počasí do některé z nich spadla, nikdo už by o ní nikdy neslyšel.

Byla jí zima, a navíc potřebovala čurat. Dovlekla se k buku rostoucímu na okraji svahu a dřepla si do sněhu. Když zdvihla hlavu, leknutím oněměla. Před ní stál mladý muž a beze slova na ni poulil oči. Z kostnatých ramenou mu zplihle visel svetr s chomáči vlny. Z rukávů mu koukaly konečky prstů bez rukavic.

V podřepu si natáhla kalhoty. Nespouštěla z neznámého muže oči. Do Krásné Lípy je to příliš daleko. Nezbývá jí než se vrátit k autu. Obrátila se k muži zády a dala se do běhu. Teprve když před sebou spatřila volkswagen, odvážila se ohlédnout přes rameno. Po cizinci nebylo ani stopy. Vzala za dveře, ale sotva je pustila z ruky, aby se protáhla dovnitř, s hlasitým bouchnutím se zavřely.

Z příkopu na druhé straně silnice trčela téměř tři metry dlouhá větev tlustá jako její noha. Když ji nesla, led se jí bolestivě zařezával do rukou. Postavila ji doprostřed silnice jako žebřík a opřela o auto. Znovu otevřela dveře a zapřela je větví tak, aby se nemohly přibouchnout. Otřela si ruce do bundy, chytila se sedadla a protáhla se dovnitř.

Klíčky stále vězely v zapalování. Odstrčila větev a zamkla dveře. Motor podle očekávání nenaskočil. Musí přivolat pomoc. Vytáhla z kapsy mobil, ale ruce se jí třásly tak, že jí upadl na podlahu. Sehnula se a zašmátrala pod sebou oběma rukama. Objevila plechovku od piva a napůl snědený pytlík brambůrků. Protáhla se do zadní části auta. Připadalo jí, že je samá ruka samá noha, tenhle pocit naposledy zažila, když se jako malá schovávala v kuchyňské lince, aby nemusela mýt nádobí. Matka ji hledala po celém domě, ale nikdy ji nenapadlo podívat se pod dřez.

Roh nokie, kterou měla od střední školy a používala ji pouze v případě, že ztratila svůj nový telefon, k čemuž docházelo zhruba každého čtvrt roku, spatřila pod sedadlem. Stiskla nejohmatanější tlačítko. Nevěřícně hleděla na žebříček v rohu obrazovky. Nemá signál.

Přitiskla obličej k oknu, ale sníh jí zakrýval výhled. Zapnula stěrače, sklopila sedadlo a natáhla se do zavazadlového prostoru. V rohu ležela složená deka. Vrátila sedadlo do původní polohy, zula si boty, které ji bolestivě tlačily do kotníků, a s očima upřenýma na čelní sklo se schoulila pod dekou.

10

VÁPENKA,
DOUBICE, PÁTEK 6. BŘEZNA 2015

Po zasněžené silnici se blížilo kolo. Eva si promnula spánky. Nemohla uvěřit vlastním očím. Starci oblečenému do kabátu, který na první pohled patřil někomu o hlavu vyššímu než on, tančila řídítka pod rukama a nohy mu sklouzávaly z pedálů. Na zadním skle se mihl jeho stín.

Chtělo se jí opět čurat, ale strach jí bránil se pohnout. Když se pod dřezem skrývala před matkou, hrozil jí nanejvýš výprask vařečkou, kdežto teď se tu krčí uprostřed noci pod dekou a venku se na kole prohání stařec, který to podle všeho nemá v hlavě v pořádku. A to nepomyslela na toho mladého muže v lese! Kam se vůbec poděl?

Jenže po chvíli už to nemohla vydržet. Přece se nevyčurá tady, možná tu bude muset zůstat do rána. Pootevřela zadní dveře a vystrčila z nich hlavu, připravená zase ji rychle schovat. Nikde ani náznak pohybu. Stopy po bicyklu zapadly sněhem.

Obula si boty a protáhla se otevřenými dveřmi ven. Obešla auto a dřepla si u zadního nárazníku. Uprostřed silnice spatřila kolo. Jeden z pedálů vyryl do sněhu rýhu. Řídítka vypadala, jako by byla vykloubená. Rozhlížela se kolem, ale po majiteli bicyklu se slehla zem. Možná se rozhodl pokračovat pěšky. Ona by tedy kolo, které vypadalo, že mu ještě nedávno visela z řídítek cenovka, jen tak na silnici ležet nenechala.

V okamžiku, kdy se obrátila k autu, na ni dopadl těžký kabát. Dala se do křiku, ale obrovská ruka jí zakryla ústa.

„Zkus to ještě jednou a je po tobě,“ uslyšela za zády hlas blížící se šepotu.

Obrátila hlavu. Za ní stál stařec oblečený do špinavé košile a vytahaných tepláků. Pokusila se mu vyprostit, ale pevně ji k sobě přitiskl, zabalil do kabátu a v podřepu si ji přehodil přes ramena. Z kapsy vytáhl cigarety ve zmačkané krabičce a jednu si zapálil. Na kostnaté předloktí trčící z rukávu košile dosedla sněhová vločka.

Potom sevřel kabát ještě pevněji a zamířil do lesa. Kráčel mezi stromy s jistotou člověka, který tu zná každý pařez.

Mezi lopatky ho dloublo koleno.

„Pusťte mě.“

Muž beze slova stoupal do kopce.

„Co se mnou chcete dělat?“

Ozval se praskot. Borovice rostoucí ve svahu se pod tíhou čerstvého sněhu zlomila jako zápalka a za ohlušujícího rámusu přistála na zemi. Starce pokryla sprška sněhu promíšeného s kamením a úlomky kůry, ale na jeho chůzi se neprojevil ani náznak zaváhání.

Mezerou v rozevírajícím se kabátu spatřila Eva zdi Vápenky. Znala to tu. Do konce devadesátých let se tu konávaly myslivecké bály a svatební hostiny, ale pak přišel nevyhnutelný úpadek. Po zadluženém majiteli se slehla zem a městská rada nechala na naléhání obyvatel města zatlouct okna prkny a vyměnit zámek ve dveřích. Klíč visel v místostarostově kanceláři a budova, se kterou si nikdo nevěděl rady, pustla.

Stařec si na schodech před hlavním vchodem oklepal boty, stoupl si na špičky a nade dveřmi nahmatal po paměti rezavý klíč. Noha se mu smekla po náledí. Kabát sklouzl Evě z hlavy. Únosce se ho přes ni pokusil znovu přetáhnout, ale Eva, která pochopila, že další příležitost už nedostane, se mu vší silou zakousla do zápěstí.

Muž zavyl bolestí. Ohnal se po Evě, ztratil rovnováhu a nohy mu sklouzly po schodech. Hlavou narazil na kámen na přístupové cestě.

Eva se vyprostila z kabátu. Oči měla zarudlé pláčem, na tvářích rozmazané líčidlo a bradu rozedřenou do krve od hrubé podšívky. Hleděla na starce, který bez hnutí ležel pod schody. Se zavrávoráním se postavila na nohy. Třásla se zimou. Pokud se v tomhle stavu vydá hledat pomoc, téměř jistě zmrzne. Ve sněhu spatřila velký klíč. Stavení se zatlučenými okny jí nahánělo strach, ale neměla na vybranou.

Zdvihla ze země kabát, překročila ležící postavu a zastrčila klíč do zámku. Koutkem oka za sebou zachytila pohyb. Ozvalo se cvaknutí zámku a po něm druhé. Otevřela dveře a vtěsnala se dovnitř. Jediným trhnutím k sobě přitáhla kabát, přibouchla dveře a potmě nahmatala klíčovou dírku, aby za sebou zamkla.

Choulila se na podlaze v kabátu páchnoucím plísní a se zatajeným dechem naslouchala zvukům zvenčí. Na schodech skřípaly podrážky starcových bot a předsíní se rozléhalo dunění jeho ramene narážejícího do dveří. Byla pouze otázka času, kdy ho napadne přinést si kládu z hranice čekající u silnice na odvoz a vyrazit s ní dveře.

Eva se rozhlížela kolem. Musí se schovat. Po rozednění už se odtud nějak dostane. Kdyby aspoň nenechala mobil v autě. Pochybovala o tom, že by se s ním teď někam dovolala, ale aspoň by se tu nemusela krčit potmě.

Zvuky zvenčí ustaly. Eva se dlaněmi opřela o zeď a vstala. Nohy měla ztuhlé. Shýbla se pro kabát a nasoukala ruce do rukávů. Nezbývá jí než se vydat po obvodu předsíně, dříve nebo později musí narazit na dveře. Než si rozmyslela, na kterou stranu vykročí, ozvalo se v hloubi domu zaskřípání. Nebylo těžké uhodnout, že se stařec rozhodl vytrhat prkna z okna v přízemí. Teď si Eva nemůže dovolit podlehnout strachu. Jednou rukou si chránila obličej a druhou šmátrala po zdi. Pod nohama obutýma do bot s tak tenkou podrážkou, že by mohla být stejně tak bosá, jí chřestily střepy, ale pokračovala dál, dokud ji v dlani nezastudila klika.

Do místnosti, která zaujímala dobrou polovinu přízemí, pronikalo zatlučenými okny dost světla na to, aby dokázala rozeznat schodiště na protější straně. Ozval se praskot a z jednoho z oken zmizelo prkno. Eva se shýbla pro sklenici od okurek, která se povalovala uprostřed místnosti, a v záklonu ji vyhodila do výšky. Sklenice se zaduněním dopadla na dřevěnou podlahu nad schody. Skřípot rezavých hřebíků utichl a Eva spatřila v okně starcovu hlavu. Nebylo pochyb o tom, že mu zvuk nad schodištěm neunikl.

Počkala, než se stařec opět pustil do odstraňování prken, a po špičkách došla ke dveřím ukrytým za schody. Na kuchyňské lince se v nepředstavitelném nepořádku kupily děravé hrnce, rozbité talíře a obaly od potravin. V rohu stál otevřený mrazák. Přestože Evě překážel příliš velký kabát, protahovala se mezi policemi páchnoucími myším trusem a přelézala nohy převržených stolů tak hbitě, že v kuchyni nebylo slyšet nic než její dech. Když se konečně ocitla před ohromným dřezem, ozvaly se za dveřmi kroky. Se zatajeným dechem se přikrčila ve stínu v rohu kuchyně. Kroky se na okamžik zastavily, ale pak zavrzaly dřevěné schody. Než stařec přijde na to, že nahoře nikdo není, bude už Eva tam, kde ji její matka nikdy neobjevila a kde ji nenajde ani on.

Opatrně uchopila okraj dvířek pod dřezem a otevřela je tak pomalu, jak jí nervy napnuté k prasknutí dovolily. Klekla si na všechny čtyři a začala se soukat dovnitř. Překážely jí kbelíky s děravými dny, prázdné krabice a košťata naházená jedno přes druhé. Připadalo jí, že trvalo věčnost, než se konečně vtěsnala do skuliny mezi neomítnutou zdí a páchnoucími hadry na podlahu přehozenými přes odpadní rouru. Ještě se stačila natáhnout ke dvířkům a zavřít je za sebou, když podlaha přede dveřmi do kuchyně zavrzala. Dveře se otevřely a pod podrážkami starcových bot zachřestily střepy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sestra smrt.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.