Bílá tma

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Zdenka Hamerová

Bílá tma – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Zdenka Hamerová, 2018

Cover photography © Silas Manhood, 2018

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2018

ISBN tištěné verze 978-80-267-1080-6

ISBN e-knihy 978-80-267-1125-4 (1. zveřejnění, 2018)

Nechceme vědět, co se skrývá v bílé tmě. Nechceme na to ani myslet. A už vůbec si nechceme připustit, že v bílé tmě může zabloudit kdokoliv z nás. A když v ní uvázne někdo z našich nejdražších, nepřestáváme doufat, že z ní najde cestu ven. Doufáme a doufáme. Až do jeho smrti.

1.

„Nesnáším to tam. Vadí mi pachy jídla, pachy lidí, pach dezinfekce i ložního prádla. Ty zdi jsou tím úplně nasáklý. Jsou bílý, a přesto temný. Když se dotýkám staroušků, cítím, jak si ze mě berou energii, vnímám takový zvláštní brnění v dlaních,“ řekla Lída a potáhla z cigarety.

„Taky budeš stará,“ odpověděla Rita a sledovala, jak namodralý kouř dovádí kolem (jejích!) bělostných záclon. Neměla kamarádce dovolit kouřit v nové kuchyni. Lída si protřepala hnědé vlnité vlasy a odfoukla ofinu, která jí padala do oříškových očí. Jako by tím gestem podvědomě sdělovala světu: To tedy ne, takhle krásně JÁ budu vypadat navždy.

„Starouškům ráda předám trochu energie. Jednou taky budu potřebovat pomoc. Nic proti nim nemám. Ale proti domovu ano. A ředitelka to ví. Vycítí to, i když se přetvařuju.“

„Proboha, jdi konečně dělat něco jinýho, nebo ti v tom domově důchodců hrábne,“ doporučila Rita.

„Domov důchodců se už dávno neříká, milá Rito. Když už, tak penzion pro seniory, domov pro seniory rodinného typu a tak podobně…,“ ušklíbla se Lída. „A nemůžu hned odejít, mám rozdělanou práci.“

„ Jakou práci? Nějaký projekt?“

„Ne,“ zašeptala Lída tajemně. „Musím něco dotáhnout do konce.“

„A co? Řekni mi to,“ naléhala Rita.

„Něco se děje. Něco se mi přihodilo, ale zatím ti nemůžu nic říct. Je to příliš zamotané a taky si nejsem úplně jistá.“

„Jistá čím? Nenapínej mě.“

„Je toho víc. Mám ošklivé tušení. Tedy, nechci říkat podezření.“ Lída se odmlčela a upřela oči někam do daleka. Pak vzdychla. Lídiny stížnosti na domov pro seniory, to byla obnošená vesta. Ale slovo „podezření“ vyjadřovalo mnohem víc než naříkání na ředitelku a kolegyně.

Rita bouchla do stolu. „Nenapínej mě! Jestli máš nějaký problém, tak ho spolu vyřešíme!“

„Hleďme, jak se nám Margarita probrala ze spánku,“ usmála se Lída a ležérně si opřela nohu o protější židli. V ten moment vypadala velmi půvabně.

„Pověz! V domově stařečků straší?“ vyptávala se Rita dychtivě.

„Zdánlivě je všechno v pořádku,“ mávla rukou Lída. „Ale to hlavní jsem zatím neřekla nikomu. Nemám důkaz. Nemám ani moc možností. Strašně jsem se do něčeho namočila a nevím, jak z toho ven. Až je mi z toho zle. Musíš se stát mým… jak bych to řekla, aby to neznělo hloupě,“ usmála se. „Snad parťákem?“

„Klidně!“ vyhrkla Rita. „Budu tvým parťákem, a teď to všechno vyklop! Jak ti můžu pomoct?“

„Pojď makat do penzionu.“

Na pár vteřin nastalo hrobové ticho, pak Rita pomalu vydechla. „Děláš si srandu? Na penzion nadáváš, kudy chodíš, a mě bys tam verbovala do práce?“

„Jo. Jinak ti neřeknu nic. Potřebuješ normální práci. Máme stejnou školu, a přitom chodíš na brigády do supermarketu.“

„Aha, takže ono se v podstatě nic neděje, jen ti jde o moje ‚dobro‘. Moje práce ti připadá méněcenná.“

„Ne! Ale v domově bys měla víc peněz,“ řekla Lída smířlivě. „A byly bychom na všechno dvě.“

„Mám děti a jsem sama,“ opáčila Rita. „Práce v penzionu jsou víkendy a směny. Už takhle mám problém s dojížděním. Dělat dvanáctky si nemůžu dovolit.“

„Máš kolem sebe tak obrovskou rodinu, že by se ti o děti postarala.“

„To po nich nemůžu chtít,“ ohradila se Rita. „Doteď mi pomáhali ažaž. A nezlob se, já prostě v domově důchodců pracovat nechci.“

„Není to přece klasický domov důchodců. Je tam mnohem míň klientů.“

„To je pravda, ale jsou to ty nejtěžší případy. Dědečkové a babičky bez naděje. Je to psychicky i fyzicky náročný. A ty by sis měla najít jinou práci, pokud cítíš, že tě to tam trápí.“

„Máš pravdu.“

„Tak mi řekni, co se děje, a popřemýšlíme spolu. Někdo stařečkům ubližuje? Okrádá je nebo něco podobně hnusnýho? Není to tak dlouho, co se podobným případem plnily noviny.“

„Ne, o okrádání nejde. Něco se mi stalo. Něco děsivýho. Víš, možná ti připadám, že jsem v pořádku, ale nejsem. Mám nervy úplně v kýblu. Jen se přetvařuju, aby nikdo nic nepoznal.“

„Proboha, Lído, ty mě děsíš!“

„Jo. Sama jsem vyděšená. Ještě dnes večer si něco ověřím a pak ti dám něco přečíst. Schválně, co si o tom budeš myslet. Taky se poptám, jestli by pro tebe v penzionu nebylo místo.“

Rita sykla a zavrtěla hlavou. „Něco, něco, něco! Řekni mi co? Pomůžu ti ráda, ale dělat tam fakt nechci.“

„Ale pochop, že by díky tomu bylo všechno jednodušší,“ namítla Lída. „Když ti to jen povím, nebudeš mi věřit. Možná se mi i vysměješ. Potřebuju spřízněnou duši, Rito. Musím ti toho hodně říct.“

„Tak mi to řekni, ale já tam prostě pracovat nechci,“ zopakovala Rita rázně. „Nejsem tak silná jako ty. Nedokážu to. Já na rozdíl od ostatních vím, co to je, dělat s lidmi, kteří jsou fyzicky i psychicky v háji. Kdyby to byl obyčejný domov důchodců, kde lidi chodí na procházky, koukají na telku, babičky pletou koberečky, jezdí na koncerty… budiž. Ale tady jsou už z osmdesáti procent na druhým břehu. Mozek mají doslova v bílý tmě. Nechtěj to po mně.“

„Dobře,“ vzdychla Lída a lehce se jí zachvěly rty.

„Řekla jsi o svých problémech Alexovi?“

Lída tiše zavrtěla hlavou. „Ne.“

„Proč?“

„Alex by to absolutně nepobral.“

„Vždyť je to tvůj partner!“ připomněla Rita.

„No právě!“

„A někomu jinýmu? Třeba nějaký kolegyni? Nebo Monice? Nebo Ivetě?“

„Ne! Tobě jsem to chtěla říct!“

„Jasně, jenže já tvoji podmínku nemůžu splnit, tak si to tedy nech, no!“ naštvala se Rita.

Lída sebrala ze stolu zlatý zapalovač s nápisem a hodila ho do kabelky. „Kdyby se mi náhodou něco stalo, tak…“

„Tak co?“

„Ale nic, to je absurdní,“ usmála se.

„Proč by se ti něco mělo stát? A co tím myslíš? Sakra, řekni mi to!“ Rita už začínala mít vztek a pocit, že ji kamarádka vydírá.

„Ne, to je blbost. Nic se mi nestane. Ježíši, já jsem pitomá, co by se mi mělo stát, proboha!“ rozesmála se. „Asi už jsem paranoidní. Nic se mi nestane. Měj se krásně, zlato,“ řekla Lída a vlepila Ritě polibek na tvář. Otiskla jí na pleť svou rudou rtěnku. „Já běžím. A přemýšlej o tom, co jsem ti nabídla.“

„No to si piš, že budu. Jsem z tebe úplně zmatená,“ řekla Rita vyčítavě.

2.

Studená kovaná brána byla otevřená dokořán. Pomalu šla dlážděnou cestou mezi stromy k hlavnímu vchodu penzionu pro seniory. Hustě sázené jehličnany a túje tiše šuměly v lehkém větru, občas se ulomila drobná větvička a spadla do promrzlé řídké trávy. Celý areál budovy byl obehnán kovaným železným plotem s kamennou podestou. Hlavní vchod chránily stromy, ale věděla, že za domem je velká zahrada s lavičkami a záhony zazimovaných růží. Ponurý temný objekt se na jaře promění v rozkvetlou oázu ticha.

Než se odvážila dál, posadila se na chvíli na lavičku. Pokud bude vysedávat moc dlouho, určitě nastydne. Jenže ucházet se o práci zdravotní sestry po mrtvé kamarádce, to chce kuráž. A kdo se odvážil do bílé tmy za pichlavý plot, ten si musí odpočinout a nabrat sílu.

Lída je po smrti. Lída, kterou znala od dětství. Lída, která jí byla ze všech kamarádek nejbližší. Prý ji srazil nepozorný řidič. Jaká zvláštní náhoda. Co když to byl někdo velice pozorný. Až moc pozorný. Zvedla hlavu a zašklebila se proti mrakům, které vypadaly jako sražené mléko.

„Copak tady děláte, madam, chcete snad přimrznout?“ ozvalo se někde za jejími zády. Slova ani nemusela patřit jí, přesto se ohlédla. Uviděla staršího muže s čapkou na hlavě a koštětem v ruce. Mohlo mu být kolem šedesátky, možná víc. Zametal před vchodem, mezi koleny se mu motal dlouhý plášť a od úst mu šla pára. Vypadal jak z filmu ze sedmdesátých let. Rita vstala a s úsměvem pozdravila.

„Jestli jdete k někomu na návštěvu, já vás pustím. Ale je lepší chodit odpoledne,“ doporučil muž s visačkou se jménem. Takže asi vrátný, pomyslela si Rita.

„Jdu za paní ředitelkou,“ vzdychla.

„Aha, tak pojďte. A co tak smutně? Vesele, děvče, vesele!“

Rita vstoupila do velkého tichého domu.

3.

Nezbytný nákup Rita provedla cestou domů z penzionu. Stihla to těsně předtím, než se parkoviště nacpalo k prasknutí auty maminek, které shánějí ptáčátkům a samečkovi jídlo do zobáčku. S naditými igelitovými taškami vyjela z parkoviště supermarketu a vyrazila domů do Lhoty. Rita věděla, že by měla prozkoumat to zvláštní místo v zatáčce, kde Lída přišla o život. Párkrát už tudy projížděla, viděla na silnici takový ten divný červenofialový posyp, taky nákres křídou. Naskakovala jí z toho husí kůže a neměla odvahu zastavit. Proto vždycky jen přidala plyn. Jenže mezitím pršelo. Chladný vytrvalý déšť, který se vsakuje a obohacuje zemi o vnitřní vodu. A taky splachuje krev, křídu a písek ze silnice. Teď už pro změnu dva dny mrzlo. A dnes ráno zjistila, že je asfalt čistý. Mohla by se tam stavit. Jen tak. Zavzpomínat, uctít památku… Sakra, krucinál, do háje… To přece není možné tohleto, bouchla zlostí do volantu. „To není fér!“ vykřikla nahlas.

Nastartovala. Motor chvíli kašlal a pak se roztřeseně rozběhl. Malé clio se dalo unaveně do pohybu. Nejedu uctít památku! přiznala si. Jedu se prostě podívat. Protože chci. Protože bych ráda věděla, kdo a proč ukončil život mladé holky, která nikomu nic neudělala.

Po chvíli přijela k zatáčce, kde se silnice rozšiřovala. Z levé strany se tyčil skalnatý svah, Rita ho dobře znala, vždyť ve Lhotě vyrůstala. Ve tmě vypadal jako obří zkamenělá vlna tsunami. Možná Lídu děsil, proto nešla po silnici vlevo. Jako děti se navzájem strašily, že jednou skála spadne. Kdyby šla Lída vlevo, musela by kráčet pod skálou. Jenže silnice byla široká dost, nejspíš tedy přešla a rázovala po pravé straně levotočivé zatáčky. Možná se tak cítila bezpečněji. Nebo taky mohla stopovat. Pak stačilo, aby se za ní vynořilo auto, které jelo příliš rychle, a zachytilo ji.

Rita sjela ze silnice na kamenitou cestu, která vedla na druhou stranu rybníka. Nemohla stát v zatáčce, to by mohla přijít o život také, i když tudy moc aut nejezdí. Zaparkovala tedy o několik metrů dál.

Na pravé straně zatáčky se třpytily ojíněné šlahouny suché loňské trávy, kopřiv a rákosí. Vysoké stromy podél rybníka nesly zbytky sněhových čepic a mezi nimi probleskoval srpek měsíce, přestože ještě nebyla tma. Rita se vysoukala z auta. Pod nohama jí křupala stará stébla plná ledových krystalků. Tady někde byly kresby na silnici a písek, než je déšť odnesl. Takže tady Lída zůstala ležet. Auto ji muselo odhodit… Bloudila očima okolo sebe. Vyšetřovalo se tady, musí tu být vyšlapaná cestička v trávě. Možná několik cestiček. Ale nenašla nic. Vydala se k rybníku a cítila, jak ji kozačky začínají studit. Všechny plastové úlomky auta, případně střípky skla nejspíš sebrala policie do sáčků, jako důkazy. Kde se asi takové důkazy skladují? Nebo se jen nafotí a vyhodí? Bože, tak morbidní otázky, opravdu chce tohle vědět? Ano, chce.

Ještě jednou se rozhlédla a začala si třít ramena a paže, protože mráz byl nemilosrdný. Stejně nic nezjistí, nic jí nenapoví… Možná chce jen tak stát a představovat si, jak vypadal řidič, který ukončil mladičký život krásné dívky, ujel a odmítl nést za svůj čin zodpovědnost. Možná je to nešťastný zoufalý zbabělec, který teď nemůže v noci spát. Nebo arogantní zmetek, co si nepřipouští vinu? Nebo to byl někdo dobře známý a věděl, co dělá, protože Lída zjistila, co zjistit neměla. Jenže policie s touto teorií nemůže pracovat. Nejdřív musí najít smrtící auto, pak jeho řidiče a dokázat mu zabití. Ale vražda by se prokazovala dost špatně. Podle drbů, které se táhly městem jako neomylná pevná nit, mělo auto bílou barvu. A řidič v zatáčce trhnul volantem, což prý prozradily stopy na asfaltu. To by přece mohl být znak vraždy, nebo ne? Ne. To rozhodně ne. Třeba zrovna psal SMS a nedával pozor nebo něco lovil v tašce a Lídu přehlédl. Uviděl ji na poslední chvíli a škubl volantem.

Rita ještě chvíli brouzdala po pravé straně, několik metrů od zatáčky, kde za vysokým rákosím a trávou tiše mlčel zamrzlý rybník.

Až tady být Lída nemohla, to je nesmysl, napadlo ji. To už je příliš daleko od silnice. Její tělo se jistě našlo buď u vozovky, nebo blízko ní. Brzy se začne stmívat. Vrátí se k zatáčce, palce u nohou už jí prokřehly na kost. Ušklíbla se. To jsem ale fakt blbá. Na co si to tady vlastně hraju? pomyslela si. Vždyť počasí už smylo úplně všechno. Dokud byly stopy čerstvé, pracovala s nimi policie a já byla zbabělá. Teď už tu jen ztrácím čas. Kašlu na to. Stejně nevymyslím vůbec nic! Když se prudce obrátila k silnici, vyplašila hejno havranů. Vyrazili s mohutným pokřikem z větvoví stromů, zatřepetali křídly a zvedli se do vzduchu. Rita přidala do kroku. V bílo-stříbrném travnatém koberci se najednou zalesklo zlato. Nebo se jí to jen zdálo? Zamířila směrem, odkud na ni blýskl žlutý odlesk. A vtom ho uviděla. Sehnula se a ledovými prsty sebrala ještě ledovější kovový zapalovač zlaté barvy. Jemně ho očistila jako nejvzácnější svátost. Nejdříve ji napadlo, že ho ztratil nějaký rybář, ale pak ho poznala. Patřil Lídě. Odklopila víčko a ucítila jemný zápach benzinu. Zkusila škrtnout, pak znovu, ale marně. Kamínek byl zřejmě navlhlý. Ne že by těmhle kuřáckým věcičkám rozuměla, ale nádobíčko k doplňování zapalovačů vídala ještě v době, kdy otec kouřil, a jelikož byla dítě zvídavé, občas jí i něco vysvětlil. Takže tímhle zapalovačem si v tuto chvíli neškrtne. Ale to ani nepotřebuje. Obracela ho v prstech a zahřívala v dlani. Zlatý dámský zapalovač zippo s krasopisně vyrytým nápisem My Ludmila forever rozhodně neztratil žádný rybář. Vrátí ho Alexovi zpátky. Na památku.

4.

„Dáme si ještě něco?“ zeptala se Monika a podepřela si bradu.

„Nevím, já už mám dost,“ zasténala Iveta a pohladila si neexistující faldy na břiše.

Rita se styděla přiznat, že by se do ní ještě něco malého, či spíše většího vešlo a že ji zachvátila přímo nelidská chuť na sladké. „Už jsem taky plná,“ odsunula talíř, kde byly ještě před několika minutami hranolky a steak.

„Lída by si určitě dala jen salát,“ konstatovala Monika.

„A cigáro,“ dodala Rita.

„Třeba je tady s náma,“ usmála se Iveta a pohlédla na prázdnou židli.

Ritě se stáhl krk. Lída tady není a už nikdy nebude. Je to nespravedlivé a neskutečné.

Lídina rodina si veřejný pohřeb nepřála. „Rozloučení v úzkém rodinném kruhu,“ stálo na smutečním oznámení, které bylo vytištěno na domácí tiskárně. Možná je to tak lepší, napadlo Ritu a napila se. Z pohřbů, které dříve sloužily jako rituál vyprovázení a rozloučení, se stala stereotypní, drahá a divná akce. V obřadní síni by hrály tklivé písně z nabídky seznamu pohřební služby. Všude by stály pečlivě naaranžované anonymní kytky, studené věnce z katalogu květinářství s černými stuhami a doporučenými frázemi. Plakali by i lidé, co ji neznali, už jen proto, že je funus a že hrají smutně, aby se brečelo. („To byl pěknej pohřeb, viďte, pani.“ „Jo jo, měla to hezký, chudák holka.“)

„Já myslím, že policajti to auto nikdy nenajdou,“ dumala Monika a vytrhla Ritu z přemýšlení.

„Jaký auto?“ zeptala se Iveta.

„Jaký asi? Co srazilo Lídu. Na co myslíš? Prober se!“ houkla Monika.

„Musela to být hrozná pecka,“ pokračovala. „Náraz Lídu odhodil několik metrů. Ten řidič byl buď slepej, nalitej, nebo blbej.“

„Kdybych toho hajzla dostala do ruky, zakroutila bych mu krkem,“ zamumlala Iveta a Monika souhlasně kývla.

„Už vědí, co to bylo za auto?“ zeptala se.

„Slyšela jsem, že bylo bílý,“ řekla Rita.

„Kdoví jestli. Ve městě se toho napovídá,“ mávla rukou Monika.

„Na mrtvém můžou zůstat částečky laku a zůstanou i na silnici,“ řekla Rita. „Brácha přinesl z hospody informaci, že auto bylo bílý. A když to tvrdí brácha a info pochází z hospody, tak je to pravda.“

„Našel ji Dvořák, když jel ráno do Hájovic. Prý už byla mrtvá delší dobu,“ objasnila Iveta.

„Delší dobu? To jako několik dní?“ divila se Monika.

„Ne! Několik hodin. Vždyť to Dvořák na potkání vykládá. Jak viděl něco barevnýho, tak zastavil a…“

„Jak to, že si ‚něčeho barevnýho‘ všiml až Dvořák?“

„Asi v té tmě tělo nebylo moc vidět. Je tam dost vysoká šedivá tráva. Takovej ten vysokej plevel.“

„Podle mě už policajti vědí, co to bylo za auto. Na silnici přece vždycky zůstanou nějaké úlomky, hlavně plasty. Jednou jsem srazila srnku a auťák byl úplně na odpis,“ uvažovala Iveta.

„Prosím tě, z plastových úlomků se toho asi moc poznat nedá,“ zavrtěla Rita hlavou.

„Jestli to byl někdo místní, tak ho najdou. Teď už jen stačí čekat, kdo dá tvému rodinnému autoklanu Mlynářů potlučené auto na opravu,“ pronesla Iveta.

„Brácha říkal, že u něj v dílně už byla policie. A opravdu musí bílá auta ohlásit,“ řekla Rita.

„Který? Máš tři bráchy,“ ujasnila Iveta, jako kdyby to snad Rita nevěděla.

„Honza. Ale na tom přece nezáleží. Mě by jen zajímalo, který hlupák by zabil člověka a pak by si v nejbližším servisu nechal opravovat auto.“

„No jo, to je asi pravda,“ pokývala Iveta hlavou.

„Holky, už dost, jak se o tom neštěstí můžete takhle chladně bavit,“ rozplakala se Monika.

„To je sebeobrana,“ pohladila Iveta kamarádku po ramenou. „My to přece nemyslíme zle. Jen nad tím vším přemýšlíme.“

„Autozabiják prostě nedá auto do servisu tady v okolí,“ uvažovala dál Rita. „To by musel být úplný magor.“

„Co ty víš? Pod svícnem je největší tma,“ řekla Iveta.

„Možná to nebyl nikdo odtud. Třeba to byl někdo z daleka. Mohl to být i zahraniční tirák,“ vzlykla Monika.

„To ne. To by poznali podle stop od pneumatik. Podle brzdné dráhy. Nevíte, proč šla Lída ze směny pěšky?“ zamumlala Rita. „Kdyby zůstala u Alexe, možná by ještě žila.“

„Tak to netuším,“ pokrčila Monika rameny.

Kvůli zapalovači, který Rita našla, a kvůli radosti z něj jí možná uniklo něco důležitého. „Něco“, čeho si sice všimla, ale nepřikládala tomu žádný význam.

„Holky, teď mě tak napadá… Já se v té zatáčce byla podívat a mám pocit, že jsem brzdnou dráhu neviděla. Ani to ‚škubnutí volantem‘, o kterém se povídá. Na té silnici není žádná stopa. Je možné, že už se za tak krátkou dobu rozjezdila? Já vím, že pak pršelo, ale stejně.“

Monika pokrčila rameny. „Možná jo. A jestli tam žádná brzdná dráha není, tak to jen dokazuje, jak nebezpečné bylo jít pěšky potmě a ke všemu vpravo. Ten řidič ji zahlédl na poslední chvíli a brzdit už vůbec nestihl.“

„Taky chodíme z Hájovic do Lhoty pěšky, vy chytračky!“ okřikla je Iveta.

„Lídy maminka se prý zhroutila,“ řekla Monika.

„Divíš se?“ houkla Iveta a těžce polkla.

„S Alexem jste nemluvili? Třeba má taky nějakou teorii nebo názor,“ dodala Monika.

„Ještě ne,“ řekla Rita smutně. Vyndala z kabelky zlatý zapalovač. „Něco jsem poblíž zatáčky přece jen našla,“ přiznala tajemně.

„Ukaž!“ Iveta natáhla ruku a studený předmět jí vklouzl do dlaně. „Je opravdu Lídy. Dostala ho k Vánocům,“ konstatovala.

„Určitě jí ho dal Alex. Vrátím mu ho. Aspoň budu mít příležitost s ním promluvit,“ mínila Rita.

„Já jsem ho potkala v obchodě. Zvala jsem ho, jestli nechce přijít mezi nás, jenže odmítl,“ řekla Iveta.

„Holky, jsem jediná, kdo si připouští, že nemuselo jít o nešťastnou náhodu, ale o úmysl?“ pronesla tiše Rita, uchopila skleničku a napila se. Obě kamarádky ztichly a podívaly se na ni jako na blázna. „Jen mě to tak napadlo,“ dodala honem.

„Cože? Samo od sebe tě to napadlo? Nebo víš něco, co my nevíme?“ zamračila se Monika.

„Ne, je to blbost, beru to zpátky,“ opravila se Rita. Sakra, neměla kamarádkám radši nic říkat. Vždyť je to nesmysl. Lída sice zmínila nějaké podezření, které už nestihla vysvětlit, ale to neznamená, že by kvůli němu někdo vraždil. Tedy možná znamená. Ale nemusí do svého paranoidního podezření zasvěcovat i kamarádky.

„No, snad toho grázla policajti brzy najdou, ať už to udělal kdokoliv,“ vydechla Iveta a rozlila kamarádkám zbytek vína. „Lidunko, myslíme na tebe, pořád jsi tady s náma. Smrt je mrcha nespravedlivá.“ Pak všechny pozvedly svoji sklenku.

Rita se napila. Co když se vrah nikdy nenajde? A pokud ano, jak se to vlastně dozví? Policie se běžně nesvěřuje obyvatelům ospalého městečka. Ovšem je jistá naděje, že ty správné drby vždycky nějak prosáknou.

„Mohla by ses ucházet o práci sestry místo Lidušky,“ nadhodila Monika náhle. Rita sklopila oči a zrudla, málem se zakuckala. Má se přiznat, že už navštívila ředitelku penzionu? Nebude vypadat jako sup?

„To bys mohla, konečně bys měla pořádnou a stálou práci,“ dodala Iveta. „Lídě by to určitě udělalo radost.“

„Moc vám děkuji za doporučení a péči, milé matky, zvážím to,“ pronesla Rita ironicky. „Lída s vedením domova nevycházela zrovna růžově. Nebyla tam šťastná. Tím pádem nebudu šťastná ani já.“

„Všude je něco. Měla bys stálý příjem,“ pokračovala Monika. „Lída nebyla spokojená nikdy a nikde.“

„Možná…,“ kývla Rita.

5.

Kuchyně stále voněla novotou. Ritě tu bylo nejlépe, když nemusela nic dělat, což se poštěstilo málokdy. Trochu ji mrzelo, že obývací pokoj stál v projektu jinde než kuchyně. Chtěla mít tyhle dvě místnosti propojené a velké. Ale to se tátovi odvážila vytknout jen jednou jedinkrát. Tři dny s ní pak nemluvil. Celý byt je fajn, dům je nádherný a zahrádka akorát. Třikrát sláva autoklanu Mlynářů, jak by řekla Iveta.

Děti seděly za stolem a jedly. Na pár vteřin si zacpaly ukřičené pusy. Barunka spořádala maso a brambory převalovala po talíři. „Proč nám někdy neuděláš třeba šišky s kakaem?“ zabručela vyčítavě. Bože, šišky s kakaem? To existuje? Kdopak jim je asi dělá? Odkud je znají? Od babičky? Možná ze školy, napadlo ji a představila si, jak strouhá brambory a klohní těsto.

„Fuj, šišky ne,“ oponoval Matěj.

Opláchla hrnec a napustila vodu do pánve, aby se odmočila. Šišky by se určitě daly koupit v nějakém obchodě. Vybavil se jí umělohmotný tácek a na něm úhledné válečky zabalené v igelitu. Někde je přece viděla i s pytlíčkem máku…

„Slyšíš mě, mami?“ naléhala Barunka. „Proč neodpovídáš?“

„Jo, někdy vám je udělám,“ vzdychla odevzdaně.

„Ne, šišky jsou odporný,“ trval Matěj na svém.

„Nejsou!“

„Barbora mě štípla,“ rozeřval se Matěj, vidlička s nánosem brambor a omáčky mu upadla pod stůl. Rita se netečně ohlédla na červenavý flek pod stolem.

Zoufalé napomenutí „Barboro, neštípej ho!“ zaniklo v hlasitém nářku, který byl brzy vyšroubován do takové zvukové frekvence, při které se i hluchému zatmí před očima.

„Matěji, seber si tu vidličku a jez,“ pobídla syna, který se provokativně dloubal v jídle jen nožem, snad čekal, že máma přiskočí a vidličku mu podá.

Neochotně se sesunul pod stůl, ohnul se, sáhl pro vidličku, a když zvedal hlavu, uhodil se o roh stolu. Nářek se rozdrnčel znovu.

„Už jezte a přestaňte řvát!“ okřikla je. Sledovala svůj odraz ve skle, za nímž se rozlévala tma. Myslela na Lídu. Nehoda se stala v noci. Ke všemu na vedlejší silnici, kde projede jedno auto za hodinu.

„Mám na vidličce vlas, nějaký chlupy a smetí, nemůžu jíst,“ oznámil Matěj rázně.

Tak si pojď vzít jinou vidličku, nebo si ji umyj, chtěla říct automaticky, ale vypadlo z ní jen netečné: „Tak nejez. Jdu se dívat na zprávy. Vy se teď najíte, a až přijdu, chci vidět prázdný talíře,“ oznámila tichým hlasem. Pak odešla. Spoléhala na to, že pokud jim nebude dělat obecenstvo a rozhodčího, docela se shodnou a v klidu se nají. Ona dnes byla bez večeře. Tedy relativně. Po příchodu domů totiž ochutnala ze všech balíčků, co vyndala z tašky. Byl to ohavný zlozvyk, ale nemohla si ho odpustit. Dva druhy salámu, sýr, pomazánka, taveňák, na to jogurt, nějaký ten salát, a to celé hltavě zajedla rohlíkem, který loupala od prostředka, pak křupavé patičky a nakonec zbylo to měkké bílé, z čeho vždycky měla chuť udělat kuličku. Dále nemohla odolat čerstvému krajíci chleba a zapila ho mlékem rovnou z krabice. To vše spořádala během několika minut vestoje. Když k tomu připočítáme uždibování při vaření večeře, měla v břiše pěkný guláš. Přesvědčovala se však, že ji žaludek tlačí ze žalu nad Lídou.

Unaveně padla na pohovku a vzpomněla si na komedii S tebou mě baví svět. Děti se tam vůbec nehádaly, natož aby se praly, nikdo nevykřikoval: „Já mám hlad, já chci napít, tohle nejím, cos nám koupila dobrýho, já tě zabiju Báro, tyhle punčochy nechci, kup mi tenhle samopal…“ Slíbila si, že si ten film pro zlepšení nálady a zasloužený odpočinek pustí, hned jak dvojčata usnou. Zatím však zavřela oči a vychutnávala si tmu a ticho.

Ticho zde bylo opravdu zvláštní. Štěkali psi ve vzdálených zahradách, mrouskaly se kočky, praskaly trámy i sádrokarton a šustil vítr kolem rozestavěných domů. Teď se však k uším přikradl naprosto nečekaný zvuk, stejně jako včera. Pláč dítěte. Otevřela oči a pohlédla na prosklené dveře, kterými i přes předsíň prosvítalo světlo z kuchyně. Tohle není pláč mých dětí, můžu být v klidu, napadlo ji. Zase oči zavřela. Už včera si lámala hlavu, odkud nářek jde, protože jejich ulice je v bezprostředním sousedství pustá. Všichni bydlí na kraji, ve staré zástavbě. Majitelé některých rozestavěných domů mají malé děti. Ale v těchto domech se ještě bydlet nedá. Zaposlouchala se. Ne, tohle nebyl pláč miminka ani staršího dítěte. Tipovala spíš roční batole. Kdo by ale bral tak malé dítko na procházku v půl deváté večer, a to do ulice, která je v podstatě rozestavěná? Nedalo jí to a došla k oknu. Neotevřela ho, ani se jí nechtělo odhrnovat záclonu. Jen tiše vyhlédla ven. Zahrada se topila ve tmě, veřejná lampa k zástavbě prázdných nových domů nedohlédla. Pruh světla z kuchyně olizoval terasu a dával tušit kousek chodníku k brance, kam starý javor vrhal děsivé stíny. Jeden z mála stromů z bývalého parku, který přežil zasíťování pozemků, stavbu nové silnice a naštěstí nikomu nepřekážel. Pláč byl opravdu vydatný, ozýval se jakoby od branky. Snažila se zachytit pohyb či stín, možná se dítě ztratilo a nemůže najít cestu domů, potřebuje pomoct. Sousedé zleva mají dvouletou holčičku, jenže ti se ještě nenastěhovali. Z druhé strany byly pozemky oplocené, někde už měli základy, ale zabydlené domky stály až o kousek dál. Naklonila se, viděla, že v dálce na samém konci ulice, kde začínaly staré domy, některá okna svítí. Ale mohl to být jen odraz.

Naposledy pohladila očima zahradu, co se na jaře snad zazelená, a šla zkontrolovat děti do kuchyně. Pláč pustila z hlavy, třeba sousedi pro něco přijeli a jejich holčička už byla mrzutá. Nebo nějaká matka uspává dítě drncáním v kočárku.

Matěj všechno snědl a dojídal brambory za Báru. Ta však stála u francouzského okna na terasu, velké zvědavé oči přilepené na skle. „Nějaký dítě venku brečí,“ oznámila.

„Já vím, asi přijeli sousedi s Aničkou.“

„Nikdy takhle pozdě nejezdí,“ konstatovala.

„Tak asi udělali výjimku,“ opáčila Rita.

„Mohla bych jít ven a zavolat na ni?“ navrhla Bára opatrně.

„Neopovažuj se ty dveře otevřít!“ houkla Rita přísně. Bylo prostě málo pravděpodobné, že by venku bez pomoci plakalo jakékoliv batole, jistě má rodiče, ti ho ukonejší.

„Ale co když tam to dítě bude do rána?“

„Prostě ne!“

Vzlykot a usedavý nářek byly neodbytné, Rita měla chuť poslechnout, vyběhnout ven a podívat se, stejně jako to udělala včera, když děti spaly. Žádného člověka nenechá žalostný dětský pláč v klidu, natož ženskou, co má sama děti. Vnímala tu lítost, nebyl v ní ani náznak zlostného vztekání, jaké děti dokážou vyluzovat, když jsou mrzuté nebo si něco prosazují. V pláči se ozývala samota, zoufalství a prosba o pomoc. Včera letěla ven bez váhání a vůbec si nepřipouštěla, že nejbližší obydlený dům je vzdálený půl kilometru, ne-li víc. Vyřítila se na chodník ve snaze pomoci děťátku, případně rodičům v nesnázích. Ale nenašla nikoho, jen ticho a temné stíny.

„Bože, jak někdo může nechat dítě tak dlouho brečet? To ho nemůžou pochovat, nebo co?“ rozčílila se. „Asi tam přece jen dojdu,“ pohladila si chladné paže a upřeně se dívala do tmy.

„Třeba zlobilo a maminka ho vyhodila. Nebo umřela,“ začal Matěj rozvíjet teorie.

„Teď jsem viděla stín!“ zvolala Bára.

Rita na krku ucítila chladný závan strachu. Připlížil se náhle a rychle se šířil. Usadil se nad žaludkem a zrychlil jí dech, nervózně si mnula kůži, kterou ohraničovala podprsenka. „Kde?“ zamumlala.

„Támhle, u branky. Jako by se nám u plotu někdo plazil.“

Tak plazil! Někdo se tam plazil! To je bezvadný! Už jen to slovo zní odporně, člověk si představí něco slizkého, hnusného, zákeřného… Až doteď Ritě nepřipadalo nijak strašné, že v nové zástavbě kolem dokola zatím nejsou vůbec žádní sousedé. Naopak, byla šťastná, že tu nejezdí auta, a že si děti můžou hrát venku. Na jaře se sem určitě nastěhuje plno rodin zatížených hypotékou s dalšími malými dětmi. Jenže teď se tady plazí malé dítě mezi prázdnými novostavbami v půl deváté večer, venku mrzne a nikde ani živáčka? To je děsivé!

Vedle starého javoru se opravdu něco pohnulo. Dětský pláč nepřestával. Jenže stín neměl rozměry malého dítěte. Bára na ni tázavě pohlédla, její oči byly jak malé stříbrné korálky.

„Jdi od toho okna, půjdete spát,“ oznámila Rita rozechvěle.

„To nemyslíš vážně, že to miminko necháš venku brečet bez pomoci?“ Bára si dala ruce v bok.

Rita vzdychla. Nechtěla dětem říkat, že nářek slyšela už včera. Zároveň nechtěla vypadat jako zbabělec. „Dobrá tedy!“ řekla vztekle. „Půjdu ven, ale uvidíš, že tam nikdo nebude!“

„Né, mami, nechoď! Co když je to vrah nebo nějaká nestvůra, co schválně brečí, aby vylákala lidi ven, a pak je sežere?“ naříkal Matěj.

„Ale prosím tě! Uhni,“ odstrčila Matěje, který skočil mezi ni a dveře na terasu.

„Maminko, prosím tě, ne! Nechci, aby tě to sežralo!“

„Ty jsi magor,“ vrtěla hlavou Bára.

Třeba mě „to“ opravdu sežere, pomyslela si Rita iracionálně.

Vyšla tedy ven a vstoupila v pantoflích na ledovou dlažbu. Mrazivý vzduch se jí okamžitě zaryl do kůže. Pláč byl slyšet ještě silněji, proto rozsvítila. Dokonce sešla schody a statečně zamířila k brance. „Je tam někdo?“ houkla přísně. Měla si vzít mobil. Jestli někdo trápí malé děťátko, sama by ho stejně nevysvobodila, musí zavolat policii. Ve chvíli, kdy otočila klíčem v zámku a nově osazená zahradní vrátka se otevřela, dětský nářek rázně utichl. Ulice byla temná a tichá, stejně jako nedostavěné a neobydlené domy v ní.

„Je tady někdo?“ zavolala znovu a ledový vzduch měnil její dech v bílou páru. V zahradě naproti uslyšela tichý šramot, jako když velký pes obchází své teritorium.

„Je tam někdo?“ zopakoval Bářin pištivý hlas. „Jestli tady nemáš mámu, tak my ti pomůžeme, můžeš spát u nás!“

To víš, že jo! Ty moje záchranářko! usmála se Rita v duchu.

„Maminko, pojď už domů, nikdo tam není,“ dodal starostlivě Matěj.

„Okamžitě zalezte do tepla! Už jdu!“ zavolala na děti, obrátila se a letěla po dlaždicích, jako by ji něco honilo. Zabouchla dveře na terasu, prudce spustila žaluzie a zatáhla závěs. „Tak. A konec představení, jdete spát,“ řekla pro jistotu zvýšeným hlasem, aby bylo oběma jasné, že to myslí vážně.

Byla ráda, že tím jednoduchým oznámením odvedla jejich pozornost a vlastně i svoji. „Jděte si do koupelny vyčistit zuby, převlíknout se do pyžama a do hajan.“

Rita si nedovedla představit, co by dělala, kdyby dvojčata zalezla do postele a ona ten nářek poslouchala dál. Naštěstí však ustal a brzy se v ulici rozhostilo ticho, až na štěkajícího psa v něčí vzdálené zahradě.

Děti se neochotně odešly cákat do koupelny a umazat umývadlo silnou vrstvou zubní pasty.

* * *

Hodiny ukazovaly devět, Rita se konečně uvelebila na pohovce a pustila si oblíbený veselý film S tebou mě baví svět.

Udělala dobře, že se vrátila do rodného městečka, a rodina jí jako obvykle pomohla a vytáhla ji z nejhoršího. „Mafie“ říkala jim Iveta. Nebo „autoklan Mlynářů“ případně: „Tvoje famílie Mlynářů tvoří polovinu obyvatelstva této zastrčené vesnice.“ Matěj s Bárou si tu zvykat nemuseli, protože sem jezdili od dětství k babičce a dědovi. A samozřejmě ke strejdům, tetám, bratrancům a sestřenicím. Brzy zapomněli na staré kamarády z Prahy a tady žádné hledat nemuseli, byli tu odmalička jako doma. Byt v Karlíně oželela, už se tam nesmí nikdy vrátit. (Ani „jen na kafe“, jak se nechala hloupě přemluvit loni na jaře.)

Všechno se začínalo urovnávat. Práci vždycky nějakou našla, s bydlením i s dětmi pomohli rodiče, časem by si jistě našla i přítele. Proč jí tedy osud vzal kamarádku, která byla jako sestra? Proč Lída musela vlézt pod to blbý auto? Proč musela v penzionu šťourat? Vždyť byla mladá, krásná, život před sebou. Měla se s Alexem sbalit, na všechno se vykašlat a vypadnout daleko od Lhoty a Hájovic.

6.

V sobotu ráno si bývalý manžel Vilda přijel pro děti. Zastavil u branky a zvonil jako šílenec. Rita si navlékla huňatý župan a běžela mu otevřít, zatímco děti dojídaly snídani.

Vilém se usmíval tím nejněžnějším úsměvem, jaký dokázal vykouzlit. „Moc ti to sluší, Ritunko,“ řekl tiše a letmo jí pohladil ruku.

„Jo, jasně, já vím,“ odsekla Rita a pustila ho dovnitř. Pozorovala jeho široká záda v černé bundě a zahnala ty nechutné představy, jaké by to bylo, přitisknout se k němu. Schválně se nečesala a najust nebyla ani nalíčená. Vlastně proti němu vypadala dost odporně, což byl záměr. Nechápala svoje tělo, které se v přítomnosti exmanžela chovalo, jako by snad ani nebylo její.

Kdyby to bývalo jen trošku šlo, nikdy, nikdy, nikdy by se s ním nerozvedla. Tolikrát mu tuto větu vmetla do tváře, ale nebylo to nic platné.

Děti se vrhly tatínkovi kolem krku, Bára se na něj doslova pověsila, a nastalo bouřlivé vítání.

Jo jo, jen si křičte, dětičky moje. Ať si vás taťka užije, pomyslela si a přisunula jejich tašky blíž ke dveřím.

„Kam se chystáš, miláčku?“ zahájil Vilda konverzaci, zatímco se děti obouvaly.

„Proč myslíš, že se někam chystám?“

„Určitě někam vyrazíš, když budeš mít děti pryč. Tak se jen ze slušnosti ptám, co máš v plánu?“

„Ještě nevím, možná budu doma,“ zalhala. Nemusí Vildovi věšet na nos, že jde s Monikou a Ivetou na koncert.

„Myslel jsem, že bychom mohli všichni společně na výlet.“

„Ne, to ne! Budu uklízet,“ řekla honem. „A ty si užívej děti, moc se na tebe těšily!“

„Miláčku, a nepůjčila bys mi pětikilo? Já bych ti ho v pondělí vrátil,“ usmál se ledabyle a odfoukl si z čela pramen hnědých vlasů. Pohlédla mu do očí a cítila, jak se jí zrychluje tep. Byl tak pěkný. Bože, byl tak zatraceně přitažlivý chlap. A něžný. Hodný na ni i na děti. Chtělo se jí brečet.

„Jestli nemáš prachy na víkend s vlastními dětmi, tak je nech tady a odjeď,“ odbyla ho, což ji stálo neskutečné přemáhání. A ten parchant to věděl. Moc dobře věděl, jak přitažlivě na ni působí. A kdoví jestli jen na ni. Jeho fanklub „dotačních komisí“ a sponzorek bude velmi široký, ale to už ji nemusí zajímat.

„Ne ne, v pohodě, já mám prachy,“ přispěchal s ujištěním. „Mám je na účtu, víš? Chybí mi hotovost a musím vzít benzin.“

Věděla, že lže. „Naše čerpací stanice bere i platební karty,“ usadila ho. „A tak mě napadá, že když máš prachy na účtu, mohl bys mi poslat alimenty aspoň za minulej měsíc. Teď po Vánocích jsem docela holá a ke všemu mi skončila brigáda.“ Vilda se na ni upřeně zadíval zjihlým pohledem. „Promiň, já ti je určitě co nejdřív pošlu.“

To už se k nim klátil Matěj a za ním s kabelkou Bára.

„Tak dejte mamince pusu a jdeme,“ pobídl je Vilda a sám se k Ritě naklonil pro polibek. Panebože, jen to ne. Už ne, už ne, napomínala se Rita, když odtahovala svá ústa. Už nesmí podlehnout, to se nedělá. Nemůže dát doufajícímu Vilémovi žádnou naději. Už se nikdy nemůže nechat zlákat jako loni, tři měsíce po rozvodu. Jedno jediné divoké vášnivé milování s bývalým manželem ji stálo: obsah peněženky (jeden tisíc devět set dvacet korun českých – nikdy se nepřiznal), třicet dní jeho pláče do telefonu, výčitek, citového vydírání, vyhrožování sebevraždou, vyznávání lásky a v neposlední řadě nabouraný vztah se Šimonem. S novým přítelem Šimonem, který jí pomáhal vzpamatovat se z předrozvodového svrabu a porozvodového traumatu. Jsem kretén, pomyslela si.

„Tak pa pa a mějte se hezky,“ vypravila ze sebe a sklonila se k dětem pro polibek.

* * *

Dívala se za odjíždějícím autem a snažila se zahnat smutek, a dokonce okamžitý stesk po dětech. Nejdřív jsem se nemohla dočkat, až odjedou, a teď je tu tak žalostně prázdno, povzdechla si. Vyrušil ji zvuk telefonu. Vzala přístroj do ruky a podívala se na displej. Číslo jí nic neříkalo. Že by si ho Vilda, kvůli věřitelům, opět změnil? „Zapomněli jste si něco?“ zeptala se automaticky, když hovor přijala.

„Ahoj, je tam Standa?“ ozval se cizí mužský hlas. „Můžeš mi ho dát, prosím tě, k telefonu?“

Na okamžik zaváhala, otázka ji překvapila. „Ne, tady žádnej Standa nebydlí a nikdy nebydlel.“

„Aha, to nemluvím s Martou?“

„Ne.“

„Tak to je omyl, moc se omlouvám.“

„Nic se nestalo.“

„A s kým tedy mluvím?“

Proboha, co je mu do toho? „Prostě s někým jiným než s Martou. Na shledanou.“

„Ale s každým novým člověkem, kterýho poznáš, poznáváš i sama sebe,“ řekl příjemný hlas do telefonu, než zavěsil.

„Chm, co to mělo znamenat?“ usmála se Rita a zavrtěla hlavou. Vrátila telefon na prádelník. Konec stesku, konec nářku, konec vzpomínek na Viléma, který si může gratulovat, že to s ním vydržela deset let. Víkend začíná.

Vyndala ze zásuvky nůžky, zalovila v televizním stolku a vyndala štos dámských časopisů. Chvíli jen tak listovala, občas se zadívala na luxusní kabelky, boty a podivné účesy. Pak vystříhala tři krásné opálené modelky v krajkovém spodním prádle a nalepila je na bílý papír. Prsty uhladila tu podivnou koláž a dolepila odstávající nohy. Pak popadla tužku a pod tři krasavice napsala Nežer, budeš tlustá jako prase! Své dílo zálibně prohlédla, poté ho magnetkami připevnila na ledničku a poodstoupila. Výborně! Pokaždé když půjde na lov jídla, pokaždé když bude vybalovat voňavý nákup lahůdek z tašky, padnou jí do oka krásné modelky a toto úžasné sdělení. Založila ruce v bok a znalecky naklonila hlavu, jako by si prohlížela originál Mony Lisy. Ne. Nápis je příliš drsný. Jako prase přeškrtala.

„Nežer, budeš tlustá!“ uchechtla se nad svým důvtipem. Spokojená sama se sebou si začala vařit kávu. Kdepak uklízení. Za pár hodin musí vyzvednout holky a mezitím si ještě potřebuje umýt hlavu, nalakovat nehty, vybrat oblečení, vyčistit boty…

Nežer, budeš tlustá, znělo jí stále v uších, když si u kuchyňské linky zalévala hrnek s kávou. Měla by tam spíš napsat „bude tě bolet žaludek!“ Otočila se a škrtla budeš tlustá. Bože, jak je ta čeština nelogická. Nad škrtance napsala budeš štíhlá! Tak je to správně. Nežer, budeš štíhlá! To je pozitivní mantra.

Otevřela zásuvku se svými věcmi. Barunka se v ní hrabala velmi ráda, a taky sem tam něco zmizelo. Hlavně laky na nehty, které pak nacházela vyschlé. Snad to byla jen libůstka, a ne poděděná tatínkova vlastnost. Z krabičky se šperky na ni vykoukla Šimonova fotka a smutná nostalgie byla opět tady. Šimon byl taky hodný. Sice neměl smysl pro humor, nechápal, když blbla s dětmi, nechápal, že je víc netrestá, a často se před ním cítila provinile za bláznivé nápady, ale hodně jí pomohl. A pak mu ublížila, ke všemu s bývalým manželem. Jak mohla být tak pitomá? Vždyť tušila, že se mu Vilém ihned pochlubí. Jak to mohla dopustit? Od svých patnácti let nikdy nebyla bez chlapa. Vždycky musela mít po boku přítele. A teď je sama. (Neumí být sama.) Potřebovala náplast (Šimona) na bolest, kterou jí způsobil milovaný a milující prolhaný, věčně nepracující (z viny druhých, samozřejmě), rozhazovačný, stále zadlužený hráč a otec jejich dětí Vilém. Jenže jaksi zapomněla, že jí pro Viléma zůstala dost nepěkná slabost. A je to. Teď už je sama skoro rok. Odsoudila se k samotě, dokud se nezbaví odporné slabosti jménem Vilém. Což jde dost těžko, když s ním má dvojčata a zvoní jí u dveří několikrát do měsíce.

Zatrylkoval telefon a vytrhl ji z myšlenek.

„Prosím,“ houkla Rita a její hlas zněl tentokrát ještě smutněji než předtím.

„Nechceš poznat samu sebe?“ zazněl tentýž hlas co prve.

Rita váhala, co odpovědět, jestli vůbec odpovědět. Za prvé ji urazilo, že jí dotyčný tyká, když už tedy drze volá. A za druhé jí vůbec nebylo příjemné, že si s ní někdo takhle pohrává.

„Prosím vás, dejte mi pokoj,“ vzdychla.

„Nezlobte se, nechci vás obtěžovat. Fakt jsem volal kamaráda a vás jsem oslovil omylem. Máte moc příjemný hlas.“

„Co byste ode mne potřeboval? Abych vám našla Standu?“ uchechtla se. Inu, momentálně bez dětí, v podstatě svobodná, ke všemu nostalgicky smutná, přece jen se nechala zlákat k rozhovoru.

„Ne, najdu si ho sám. Jak se máte?“

„Poslyšte, vy jste ale drzej. Nevíte, proč bych vám to měla říkat?“

„To nevím, ale mohla byste, ne? Nebo aspoň jméno?“

„Eulálie,“ odpověděla.

„To je hezký jméno. Zvláštní. A jak se jmenujete doopravdy?“

„Nic vám do toho není.“

„To máte pravdu. Ale mě to zajímá.“

„Poslyšte, já opravdu nemám chuť ani čas se s vámi bavit.“

„Nezlobte se. Asi vám připadám drzý. Rád bych vám někdy zavolal a jen tak si popovídal, co vy na to?“

„Nesnáším telefonování a dlouhý vykecávání,“ odbyla ho.

„Dobře, tak když vás to nebude otravovat, rád bych vám někdy napsal třeba pár esemesek.“

„Proč zrovna mně?“

„Nevím, líbí se mi váš hlas i to, jak mluvíte. Máte smysl pro humor. A je mi smutno. Lidi se seznamují přes chat, přes inzeráty nejrůznějšího druhu a nikomu na tom nepřipadá nic divnýho. Tak proč se neseznámit takhle?“ řekl měkce.

Má opravdu krásný hlas, pomyslela si Rita. „Jenže při seznamování přes inzerát nebo chat mají vůli a touhu se seznámit oba jedinci. Zatímco tady jediný, kdo se chce seznamovat, jste vy, víte? To je asi ten rozdíl,“ pronesla koketně, usadila se do křesla a mrkla na hodinky. Páni, aby tak zmeškala sraz s holkama kvůli cizímu chlapovi. „Jak si můžete být jistý, že nemám manžela a nebudu mít kvůli vašemu telefonátu zbytečné problémy?“

„A vy nemáte manžela? Tak to je bezva, to si můžeme povídat,“ pronesl muž nadšeně.

„Ale mám dvě děti. To je horší, ne?“ Proboha, proč mu to říká? Zbláznila se?

„Mně vaše děti vůbec nevadí,“ zasmál se.

„No ještě aby vám vadily. To je teda zásluha, že vám nevadí moje děti,“ laškovala Rita. „Musím končit. Chystám se pryč a zdržujete,“ vyčetla mu.

„Dobře, už nebudu zdržovat, Markétko.“

Polila ji horkost. „Jak to víte?“ vyhrkla. Vždyť se jí ptal na jméno, ne? Dovolal se náhodou, nebo ne? Ano, jmenuje se Markéta. Ale celá rodina jí neřekne jinak než Rito. Začal s tím táta, když byla malá. Moje malá Margarita, Margarito, moje Rito, notoval si, když ji bral do náruče… Dnes už jí nikdo jinak neřekne, včetně Vildy, kamarádek, bratrů, prostě všech, co ji znají.

„Poslyšte, jak to s vámi je?“ zeptala se nazlobeně. „Vy jste se nedovolal náhodou, že ne? Kdo vám dal moje číslo? A proč?“

„Vy jste opravdu Markéta? Jen jsem střelil od boku, chtěl jsem vás zdržet a povídat si, tak jsem plácnul první jméno, který mě napadlo. Nemůžu uvěřit, že bych měl takový instinkt a trefil se. Děláte si ze mě legraci, že jo?“

Rita si oddychla. „Ne, nedělám. Opravdu se tak jmenuju. Trefil jste se.“

„Tak se mějte krásně, milá Markéto, a zase někdy nashle,“ uchechtl se cizí muž a zavěsil.

Byla by přísahala, že se mu třásl hlas. Ale to se jí asi jen zdálo. Ach jo, nemusela jsem mu potvrzovat, jak se jmenuju, sakra, zamyslela se.

7.

Začínalo se stmívat, když Rita vyšla ven. Nakonec vsadila na jistotu a vzala si úzkou černou sukni, kozačky a krátký kabátek s páskem. Na rockový koncert to nebylo vhodné oblečení, ale narvat se po Vánocích do čehokoliv jiného bylo nemožné. Nastartovala malé clio, do něhož se vešla dvojčata, nákup a pak už nic. Zatím neřešila, jak se dostane zpátky z koncertu, když si dá pár skleniček. V mobilu má minimálně tři čísla na firmy, které nabízejí službu řidičům. Nebo se svezou domů taxíkem, případně vyrazí pár kilometrů pěšky… (Pěšky. To by mohly dopadnout jako Lída.)

Iveta Králová bydlela na opačném konci dlouhatánské ulice roztahaného městečka. Přistěhovala se se svou matkou a malým synkem loni v lednu a s Ritou se seznámily, když pak začala na jaře chodit na volejbal. Vlastně Lída je seznámila.

Když Rita dorazila k patrovému rodinnému domku ve staré zástavbě, vypnula motor a vyběhla schody ke dveřím. Iveta ji musela slyšet, ale bylo jasné, že nevyleze, dokud na ni nezazvoní. Je to potvora. Rita stiskla tlačítko na zdi a dům se rozdrnčel. Štíhlá brunetka vyšla ven, perfektně a sexy naditá do černých lesklých kalhot, rudé kožené bundy a s luxusní kabelkou přes rameno. Rita naprázdno polkla. Závistivě přejela očima Ivetin vykrojený pas, souměrné boky a ploché vysportované bříško, které se zběsile nervalo přes pásek jako Ritě. Osten mírné závisti ji ale píchl jen na malý okamžik. „Sluší ti to,“ řekla uznale tentokrát nahlas, snad aby odčinila svoji drobnou závist. Iveta se usmála a její vysoké podpatky zaskřípaly na schodech.

„Jak se dostanete zpátky?“ z okna vykoukla kudrnatá hlava Ivetiny matky. Její modré oči byly plné obav.

„Asi tágem,“ zabručela Iveta.

„Buďte opatrné. Rituško, jestli budeš pít, nejezdi zpátky autem. A pokud tedy nepojedete zpátky autem, nechoďte pěšky. A pokud půjdete pěšky, držte se mezi lidmi.“

„No jo, mami. Budeme se držet mezi lidmi. V noci po silnici z Hájovic do Lhoty určitě půjdou davy!“ ušklíbla se Iveta ironicky.

„Hlavně nesedejte k nikomu cizímu do auta. A nepostávejte samotné u silnice a na opuštěných zastávkách! Pořád musím na Lidušku myslet,“ upozornila paní Králová a nedbala dceřiny drzosti.

„Nám se nic nestane,“ ujistila ji Iveta.

8.

Rita odbočila okolo náměstí k činžovním domům, aby vyzvedla druhou přítelkyni, Moniku, která už na ně čekala před vchodem. Vzala za kliku auta, houkla pozdrav a posadila se dozadu. Přinesla s sebou obláček jemného pudrového parfému a široký úsměv. Proti Ivetě byla Monika spíš sportovní typ, s hranatým, nijak výrazným obličejem a světle hnědými rovnými vlasy, zastřiženými na krku tak, aby daly co nejméně práce.

„Vyzvedl by nás tvůj manžel?“ zeptala se Iveta a obrátila pozornost k Monice.

„Adam hlídá mladýho,“ odpověděla Monika.

„A nemůže ho chvilinku nechat doma samotnýho? Vždyť mrně už bude stejně spinkat,“ zeptala se Iveta.

„Nemůže. A i kdyby, máme něco s autem,“ odsekla Monika.

„Tak to jsme v háji,“ vzdychla Iveta.

„Počkejte, to chcete jako říct, že se nemáme jak dostat domů?“ vyděsila se Monika.

„Půjdeme pěšky,“ zabručela Iveta.

„Já se bojím po silnici,“ hlesla Monika.

„Nic se nám nestane,“ zopakovala důrazně Iveta.

„Na těch podpatcích se nám v mrazu půjde skvěle,“ ušklíbla se Rita a dobrá nálada ji začala opouštět. „Pojedeme taxíkem, nebo nebudu pít.“

„Ne, to nejde, obětuješ se vždycky,“ namítla správně Monika, ale jaksi zapomněla dodat, že je Adam škrťa, který jí nepůjčí auto, a Iveta se pro jistotu ani nenamáhá si nějaké pořídit.

„A co Mlynářovic mafie?“ zadívala se Iveta na Ritu. „Tvoje automechanická famílie nás vyzvedne. Je jich jako much a stačí hvízdnout,“ smála se Iveta.

Ritu popadl vztek nad Ivetinou drzostí. „Nebudu je otravovat něčím, co zvládnu sama,“ odbyla ji. Teď se budou dohadovat, jak se dostanou zpátky? To teda brzo!

„Máš úžasnou rodinu. Dokonce i barák ti postavili. Sakra, ty máš ale kliku,“ přidala se Monika. „Já se v životě nevyhrabu z bytovky.“

„Podívej se na mě, prosím tě. Sama s dítětem a s mámou,“ ušklíbla se Iveta.

Tohle miluju, napadlo Ritu. Skuhrání a vyzdvihování, jak se mám skvěle a ostatní jsou na tom špatně. „Můj novej barák není můj, ale táty.“

„Jdi ty, to je jen formalita, aby ti ho exekutoři nepolepili kvůli Vilémovi. Kluci ho stavěli pro tebe.“

„Nestavěli ho pro mě,“ namítla chabě. „Přestavěli jen zahradní domek za městem na pozemku rodičů.“ A jedna ze švagrových se s tím dodnes nesmířila, napadlo Ritu.

„Jsi úžasně hýčkaný dítě, važ si toho,“ dodala Monika. „Když jsme byly malé, záviděla jsem ti, že máš tři bráchy. A vůbec, celá rodina tě chovala jak princeznu.“

„Já chci taky! Jak jsi to udělala, prosím tě?“ ptala se Iveta.

Babička kdysi Ritě vyprávěla, že maminka byla tak posedlá děvčátkem, že když přišla do jiného stavu poprvé, koupila z radosti zlaté náušničky. A jelikož je maminka z dvojčat, narodila se jí hned dvě miminka naráz. Jenže kluci. Honzík a Štěpán. Honza je o něco menší a má jemnější rysy po mámě. Jenže maminka touhu po holčičce nevzdávala a za necelé tři roky měla třetí děťátko. Tehdy se narodil Jonáš. Maminka prý byla zoufalá. První dny se odmítala na Jonáška podívat a dlouho trvalo, než si k němu našla cestu. Ne, nepřísluší jí maminku odsuzovat. Jen jí to připadá trochu nenormální. Člověk má být šťastný, že je dítě zdravé.

„Jak jsem to udělala?“ zopakovala Rita. „Až čtvrté dítě jsem byla já. Vytoužená, vymodlená holka a ke všemu předčasně narozená, málem mrtvá.“

„Odmalinka problémová. Ty jsi vlastně záprtek,“ smála se Iveta.

„No, měla jsi to dobrý. Bráchové tě vždycky chránili a taky jsi měla spoustu kamarádek, protože Jonáš byl hezkej a každá holka ho chtěla,“ připomněla Monika.

Moničiny domněnky jí připadaly k smíchu. Jakmile nebyli starší bráchové nablízku, Jonáš nevynechal jedinou příležitost udělat jí nějaký naschvál. Teď s ním vychází perfektně, ale v dětství s ním měla peklo. A vůbec. Celé dětství vnímala, jak bratrům leze na nervy, a ustavičně ji odháněli. Největšími ochránci byli a jsou máma s tátou. Ale to holkám nebude vyprávět, protože to není zajímavé. Mnohem zajímavější je nechat je při tom, že celá rodina včetně bratrů skáče kolem ní. Tři mechanici v otcově autodílně a táta je ten čtvrtý. A protože je šéf, občas to mezi nimi pěkně zaskřípe. Jenže největší „skřípot“ zavinila sama Rita, když pohořela v manželství s krásným, leč nepoužitelným Vildou. Tatínek zasáhl, a zatímco tři hodní bratři museli vždycky o všechno bojovat, rozmazlené dceři zafinancoval přestavbu malého domku na jednom ze svých pozemků za městem, do kterých před časem chytře investoval. Na pozemku, který slíbil Honzovi a jeho manželce Eleně. A nejen to, celá rodina jí pomohla. Honza nakonec dostal pozemek jiný, menší a na horším místě. Ale Rita věřila, že rodiče neošidí žádné ze svých dětí. Že zasáhnou a pomůžou, kde zrovna bude potřeba. Stín nevraživosti však zůstal. Cítila to v každém Elenině pohledu, v každém jejím slovu i gestu.

„Tak už přestaňme řešit, jak jsem na tom skvěle. Pokud dostanu chuť na sklenku, jedna z vás si prostě bere na starost zpáteční cestu,“ řekla Rita s úsměvem. „Mám tady nějaký vizitky s firmami, co se postarají o odvoz i o auto, tak se složíme.“

9.

Klub z bývalé továrny v Hájovicích byl tmavý a zakouřený, plný lidí, mladičkých i těch starších. Zajímavý interiér nenabízel moc pohodlí k sezení, ale zdlouhavé vysedávání se tu od nikoho ani nečekalo. Kdo chtěl být stranou dění, mohl jít na bar do výčepu nebo na židle k malým stolkům. Ritu bavilo jen tak klouzat očima a pozorovat zajímavé typy lidí, účesy a odvážné kousky oblečení, do jakých by se sama nenavlékla ani pod pohrůžkou násilí. Připadala si nemotorně a neohrabaně, ale byla na ten pocit zvyklá a věděla, že zmizí po první sklence alkoholu. Monika se zdravila s kamarády, ale s nikým nestrávila víc než pár vteřin. Podle vážných obličejů poznala, že se stejně Moniky vyptávají na Lídu. I Rita poznala několik známých lidí. Ale snažila se prodrat k jednomu z barů. A tam si všimla povědomého chlapa. V první chvíli si nebyla jistá, je to už pár let, co ho viděla naposledy. Stál k ní zády a pokoušel se v tom rachotu objednat pití. Pak se otočil, na někoho se v davu usmál. Jo, je to on. Roman. Spolužák jejích bratrů Štěpána a Honzy. Vždycky se jí líbil. To měl ještě husté vlasy a chlapeckou postavu, zatímco teď jí neunikly mírné (ale fakt jen mírné) kouty na čele, jemné vrásky kolem očí a pár šedivých pramínků v delších světle hnědých vlasech. Stále však zůstal přitažlivý. Rita se nahrbila a schovala hlavu mezi ramena jak želva. Jasně že měla narovnat záda a vytasit všechny své ženské zbraně, ale na to se necítila. S hlavou skloněnou jak unavený oslík se prodrala davem a snažila se upoutat alespoň barmanovu pozornost. Konečně. Objednala tři drinky, vyslovovala pomalu a zřetelně, zatímco se barman snažil odezírat z jejích úst. Jenže výraznou artikulací na sebe upozornila Romana. Koutkem oka ho viděla, jak se pomalu sune k ní a nespouští z ní oči. Zbaběle k němu neotočila hlavu, nepomohla mu, přestože o něm věděla. Až když se postavil přímo před ni, věnovala mu plachý pohled. „Jsi to opravdu ty, malá ségro?“ slyšela, jak Roman říká, a souhlasně se usmála. Natáhla ruku s penězi k barmanovi a snažila se od něj převzít tři sklenice s citronem a brčkem. „Pomůžu ti,“ nabídl se Roman galantně a natáhl ruku.

To mě podrž. To jako že se vzdá čekání na svoje pití kvůli tomu, aby mi pomohl? nevěřila Rita a konečně mu věnovala aspoň plachý úsměv, pozdrav a poděkování.

Monika s Ivetou už byly v sále, kde duněla a vibrovala hudba. Protlačili se k nim vlnícím se davem a Rita se s chutí napila. Vnímala, že Iveta něco říká Monice, ale ta ji zřejmě neslyšela. Pak se naklonila pro změnu k jejímu uchu. „Jen tě pustíme z dohledu, už máš chlapa!“ zakřičela Iveta a Ritě připadalo, že to museli slyšet všichni okolo, což byl samozřejmě nesmysl.

Roman se stále culil a prohlížel si ji jako ztracenou a znovu nalezenou hračku. Styděla se. Po dvojčatech jí zůstalo pět kilo a odmítaly se hnout, po Vánocích možná do sbírky přibyla další dvě. Bohužel se neusadila v prsou, kde by to uvítala, ale jak už to bývá, na bocích a stehnech. „Jsem rád, že jsem tě potkal, neviděl jsem tě snad patnáct let. Jak se mají kluci?“ zeptal se a rty se dotýkal jejího ucha. Po zádech jí přeběhlo příjemné mrazení.

„Myslím, že dobře, jsou ženatí, mají děti…,“ odpověděla a hlavou jí prolétly vzpomínky na dětská léta, kdy bylo starším bratrům třináct. Z balíků slámy na poli stoupal namodralý dým. Přikradli se s Jonášem blíž a slyšeli smích, sprosté vtipy a cvakání zapalovačem. Sem tam si někdo odplivl. Bratři s Romanem a dalšími kluky seděli na zemi, za zády jim stála stěna postavená ze slámových válců, a kouřili. Jonáš na ně vybafl, chtěl taky cigaretu, aspoň šluka, žadonil, ale kluci mu nedali. Rita doma rodičům všechno řekla. Tatínek odepnul pásek a všem svým synům bolestivě vysvětlil, že nemají kouřit. Po výprasku a uklidnění domácí bouře dostala Rita od bratrů pořádných pár štulců za žalování. Několik dní jí pak neřekli jinak než Riťáku, bonzáku. Zvláštní, že se jí vybavila zrovna tahle vzpomínka. Možná proto, že od té doby už nežalovala. Nikdy a na nikoho, ani když se jí v pokojíčku rozlezli šneci po zdi a věděla, že si je pod její postel schoval Jonáš.

„Já vím, jak se kluci mají, váš Honza se mi stará o auto,“ zazubil se Roman. „Ptám se proto, abych tě trochu zdržel. Vyrostla jsi do krásy, malá ségro. Bydlíš pořád ve Lhotě?“ zkoušel konverzovat, přestože ho bylo sotva slyšet.

„Jo,“ potvrdila lakonicky.

„Já myslel, že ses vdala do Prahy?“

„Ano, ale loni jsem se rozvedla a vrátila se domů,“ přiznala a doufala, že to neznělo poraženecky. Ale nejspíš to v tomhle randálu neznělo vůbec nijak, a bylo pravděpodobné, že Roman z celého oznámení pochytil tak dvě slova.

„Nechceš si jít povídat vedle k baru? Je tam přece jen líp slyšet. Já bych tuhle předkapelu obětoval. Co ty? Pak se sem vrátíme.“

„Fajn, tak jo.“

Rita rychle mrkla po kamarádkách, které se jí vzdalovaly, protože se sunuly blíž k pódiu. Má jim oznámit, že půjde k baru? Nebo je má nechat jejich osudu? Když si představila, že se bude prodírat za nimi a pak zase zpátky, zvolila druhou možnost. Roman ji chytil za ruku, propletl své prsty s jejími a vyvedl ji ze sálu. Trochu ji to přivedlo do rozpaků. Už hezkých pár měsíců se jí žádný chlap nedotkl, natož aby ji vzal za ruku. Zavedl ji k vysokému pultu, kde mohli nerušeně stát, aniž by překáželi.

„A jak se máš ty? Kde teď bydlíš?“ zeptala se Rita a byla ráda, že se konečně trochu uvolnila.

„Bydlím tady v Hájovicích s nádhernou holkou,“ odpověděl Roman. „Jmenuje se Karin, ale asi ji neznáš.“

Ritě se trochu zadrhl hlas a přešlápla. Proč ji bodlo u žaludku, když jí na tomhle člověku vůbec nezáleží a vidí ho asi tak patnáct minut po sto padesáti letech? Ke všemu to vždycky bylo ušmudlané individuum, které kazilo její „vzorné“ bratry.

„Proč jsi svoji Karin nevzal s sebou?“ zeptala se zvědavě. „Nebo sem za tebou přijde?“

„Ne, možná už spí. Je doma sama s kamarádkou.“

„To je zvláštní, že tě nechala jít samotného,“ poznamenala Rita kousavě.

„Jo, to je divný. Kdyby věděla, že tady potkám svoji lásku z dětství, asi by mě nikam nepustila,“ zabodl do ní oči a čekal, jak bude reagovat. Rita cítila záplavu horkosti, která vybuchla v rudý gejzír a zalila jí tváře. Roman se rozesmál. „Ty jsi pořád stejná, červenáš se jak jahoda.“

„A ty jsi taky pořád úplně stejný. Baví tě dělat si ze mě blázny.“

„Jasně že baví! Jsi roztomilá.“

„Copak jsem někdy byla tvoje láska? To by se Karin nelíbilo, že se mnou takhle mluvíš.“

„Ty o tom nevíš, ale byl jsem do tebe zamilovaný. No a Karin by to nesnesla, je žárlivá jako ďáblice. Myslím, že by se mnou nemluvila dva dny. Je jí třináct, nejhorší věk. Jsem s ní sám od jejích sedmi let,“ řekl Roman a jeho veselý smích přešel v hezký úsměv.

„Takže ty jsi sám s dcerkou? Karin je dcera?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bílá tma.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.