Jan Masaryk

Tajemství života a smrti

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Vladimír Liška

Jan Masaryk: Tajemství života a smrti – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © Vladimír Liška, 2018

© NAKLADATELSTVÍ XYZ, 2018

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2018

ISBN tištěné verze 978-80-7505-954-3

ISBN e-knihy 978-80-7505-988-8 (1. zveřejnění, 2018)

MOTTO: „Komunisté chtějí beztřídní společnost. Prosím. Jenže první věc, kterou udělají, když se dostanou k moci – a pánbůh jim odpusť metody, kterými se k ní dostanou –, je, že vytvoří novou privilegovanou třídu. Novou aristokracii se všemi hnusnými znaky zbohatlíků. Já si nemůžu pomoct. Ale mně je opravdu špatně, když vidím chlapa, který byl poctivý dělník, a teď je z něho opice ve fraku a dělá všechny ty špatné věci, které právem ještě včera nenáviděl. Mně je jich hrozně líto.“

JAN MASARYK

Tuto knihu věnuji

vnukovi Rendovi za jeho zvídavost.

Prolog

Tragická smrt Jana Masaryka (1886–1948), k níž došlo v noci z 9. na 10. března roku 1948, zůstává i dnes jednou z nejzáhadnějších kauz našich novodobých dějin. Syn našeho prvního prezidenta T. G. Masaryka (1850–1937) totiž zemřel za velice podivných okolností. Vše navíc od počátku jednoznačně nasvědčovalo tomu, že se jednalo o nepřirozenou smrt. Ta byla totiž způsobena pádem z okna koupelny jeho služebního bytu v pražském Černínském paláci, kde tehdy Jan Masaryk působil ve funkci československého ministra zahraničních věcí. Tak se to okamžitě jevilo těm, kdo jeho nehybně ležící tělo bez známek života k ránu 10. března 1948 našli na nádvoří pod otevřenými okny ložnice a koupelny.

Jeho nečekaný skon tehdy otřásl širokou veřejností, neboť Jan Masaryk byl nejen oblíbeným politikem, ale mnoha lidmi byl stále vnímán i jako poslední vlivný reprezentant zanikající československé demokracie po komunistickém státním převratu, k němuž došlo o pouhých čtrnáct dní dříve (25. února 1948).

Už tenkrát se objevily první spekulace o tom, že jeho smrt nebyla náhodná a jako nepohodlný politik byl zavražděn. Komunistická státní moc však jeho smrt takřka okamžitě označila za sebevraždu, i když její vyšetřování bylo teprve zahájeno.

Od počátku tak proti sobě stály dvě verze, jejichž rozporuplnost je zarážející. A přestože naše historiografie dnes tvrdí, že spor o to, zda se jednalo o vraždu nebo sebevraždu, byl už s konečnou platností vyřešen a Jan Masaryk se stal obětí teroristického spiknutí, ukončeného zavražděním, pochybnosti o tomto závěru i po sedmdesáti letech, jež od jeho úmrtí uplynuly, stále z nejrůznějších důvodů přetrvávají.

Teorie spiknutí s cílem Masarykova násilného odstranění se kloní k závěru, který vyplynul především ze zkoumání pomocí nového kriminalistického oboru zvaného forenzní biomechanika. Tento obor se zabývá propočty mechanismu pohybu lidského těla a na tomto základě lze poté určit způsob a příčiny vzniku smrtelných poranění. Podle této metody je tedy možné prokázat – například při pádu těla z výšky, což byl Masarykův případ –, zda se jednalo o samovolný pád, nebo o pád zaviněný další osobou či osobami.

Výsledky uvedené metody aplikované na smrt Jana Masaryka měly jednoznačně prokázat, že byl z okna vyhozen, čímž se zároveň stanovilo, že byl zavražděn. To bylo zjištění, které je dnes považováno za nezpochybnitelné a jímž se konečně kauza smrti Jana Masaryka uzavřela navzdory tomu, že v ní nadále figurují rozporuplná fakta, shromažďovaná celá dlouhá desetiletí.

Jsem však přesvědčen o tom, že závěry šetření a rekonstrukce Masarykova úmrtí pomocí forenzní biomechaniky nelze považovat za nezvratný, natož konečný důkaz toho, že se skutečně stal obětí vraždy. K takovému závěru lze totiž dospět jen shromážděním dalších důkazů a indicií, jež pouze v konečném souhrnu a na základě srovnávací analýzy mohou podat pravdivý – nebo alespoň částečně pravdivý – obraz toho, co se v noci z 9. na 10. března roku 1948 v Černínském paláci odehrálo.

Z tohoto i jiných důvodů, jež budou v této knížce dále rozebrány, je ke zkoumání Masarykova případu metodami forenzní biomechaniky třeba přistupovat s opatrností a brát závěr, plynoucí z výsledků tohoto šetření, jen jako další pokus o konečné objasnění jeho smrti. I když tento závěr na první pohled působí jednoznačně a hovoří ve prospěch teorie o jeho zavraždění, ve skutečnosti lze i toto zjištění zpochybnit! Zní to sice troufale, ale v úvodu nechci zatím prozrazovat podrobnosti, k nimž se později ještě dostaneme.

To však neznamená, že by teorie o vraždě Jana Masaryka byla smyšlenkou, případně že by tato teorie byla nepravděpodobná, naopak. Existuje řada jiných a mnohem závažnějších faktů a indicií, jež této teorii dávají za pravdu, včetně svědectví některých osob, které ho buď dobře znaly, nebo byly v inkriminovanou dobu v blízkosti místa činu.

Ale na druhé straně musíme brát v potaz i svědectví, důkazy a indicie, jež závěru o jeho násilné smrti odporují a naznačují, že si Jan Masaryk skutečně sám sáhl na život. To tuto kauzu činí stále složitou a evokuje dvě neměnné základní otázky: Lze dospět k objektivnímu závěru, jak to s okolnostmi smrti Jana Masaryka skutečně bylo? Co se oné tragické noci doopravdy v Černínském paláci stalo?

Pokusů na ně odpovědět byla v minulosti celá řada, ale smrt Jana Masaryka zůstává i po sedmdesáti letech fenoménem, s nímž se naše historiografie i přes četné snahy najít na uvedené dvě základní otázky odpovědi, nevyrovnala. Ale nelze se tomu divit, neboť mnohé se skrylo za množstvím protichůdných faktů, svědectví, ale i kamufláží, které zjištění pravdy znesnadňovaly.

S vědomím této skutečnosti předkládám alespoň to hlavní, co o tragédii víme. Snad se dá na základě srovnávací analýzy k dějinné pravdě alespoň přiblížit a pokusit se zrekonstruovat obraz toho, co se tenkrát dělo a proč Jan Masaryk zemřel tak podivným a velice zarážejícím způsobem. Byl to skutečně zločin? A pokud ano, kdo ho měl na svědomí? Ale jestliže to zločin nebyl, jaké pohnutky Jana Masaryka přiměly k tomu, aby se svým životem skoncoval sám, a navíc právě oné noci?

Vycházel jsem z předpokladu, že obě tyto varianty jsou pořád otevřené, koneckonců tomu tak bylo po celý dlouhý čas, který od Masarykovy smrti uplynul. A jak už jsem uvedl, výsledky nedávného zkoumání tohoto případu pomocí metod forenzní biomechaniky, potažmo samotný závěr, který z něj vyplynul, považuji z jistých důvodů, jež budou v této knize na patřičném místě uvedené, za nepřesvědčivé.

Přitom se stále nemůžeme zbavit dojmu, že zjištění pravdy je už na dosah, stačí ji jen správně uchopit, abychom získali nezvratnou jistotu o tom, zda šlo o vraždu nebo sebevraždu. Je to dilema, neustále vybízející ke konečnému vyřešení.

Ale je vůbec možné k němu po tolika letech dospět? Na to se tato knížka snaží také odpovědět a čtenář v ní určitě najde nejen pozoruhodné informace, začleněné do srovnávacích schémat, ale i možnost podívat se na situaci, v níž k této politováníhodné události došlo, z různých úhlů pohledu. Vydat se po stopách této tragédie je totiž historickou detektivkou i dramatem zároveň. A to je na případu záhadné smrti Jana Masaryka fascinující dodnes.

1.

Mezi Východem a Západem

Jan Masaryk se po skončení druhé světové války v roce 1945 stal jedním z nejvýznamnějších československých politiků, který měl mezi občany osvobozené republiky od nacistického područí velmi vysoký kredit. Vracel se z exilu, v němž strávil téměř sedm let a po celou tu dobu dělal jediné – všechny své síly a diplomatický talent věnoval tomu, aby přispěl ke konečné porážce Hitlerova Německa.

Mnoho lidí v protektorátu mělo ještě v živé paměti rozhlasové vysílání BBC, kde Jan Masaryk mluvil z Londýna k obyvatelstvu vzdálené vlasti a dodával jim odvahu k boji s nacistickými okupanty s dikcí lidového řečníka, jenž se pasoval na českého tribuna lidu a zaséval do svých posluchačů vzdor vůči Němcům i naději, že nacismus bude poražen a Československá republika se opět stane svobodnou zemí.

Jan Masaryk v průběhu druhé světové války promlouval k českému národu ve svých rozhlasových relacích BBC a posiloval výrazným způsobem jeho odpor k boji proti nacistické okupaci.

Jenže poslouchat za války v nacistickém protektorátu Čechy a Morava zahraniční rozhlas na krátkých vlnách bylo nebezpečné. Spínač na poslech krátkých vln byl zapečetěn a nacisté nepovolený poslech na krátkých vlnách trestali i smrtí. To však české vlastence a patrioty neodradilo a dělali to potají i přesto, že věděli, jak tím riskují. Důležité bylo nezapomenout rozhlasový přijímač opět přeladit na povolenou stanici a spínač k naladění krátkých vln opět zapečetit.

Masarykovy rozhlasové projevy měly doma své tajné posluchače a byly samozřejmě odposlouchávány i Němci, pro které byl jejich protagonista jedním z nejnebezpečnějších nepřátel nacistické třetí říše, neboť propagandě – byť pro ně v tomto případě nepřátelské – vždy přikládali velký význam. Pro ně Jan Masaryk představoval vážného ideologického protivníka, a není proto divu, že v roce 1945 byl tento muž doma vítán lidmi jako hrdina.

Ale do jejich povědomí se citelně vryl už před válkou, vždyť to byl syn prezidenta T. G. Masaryka, a navíc významný československý diplomat, který působil nejprve jako charge d’affaires na československém vyslanectví v USA. V roce 1925 se stal velvyslancem ve Velké Británii, kde zůstal až do roku 1938. Poté se této funkce sám vzdal, neboť nechtěl sloužit pomnichovskému režimu tzv. druhé republiky, jehož politikou vstřícnosti a patolízalství vůči nacistickému Německu pohrdal.

Tehdy odcestoval zpět do USA, ale po okupaci Čech a Moravy (15. 3. 1939) se vrátil do Londýna, aby tam exilovému prezidentovi Edvardu Benešovi pomáhal v organizování českého zahraničního protinacistického odboje. Traduje se, že když byl T. G. Masaryk v roce 1937 na smrtelném loži, vynutil si na synovi slib, že Edvarda Beneše, který už v té době byl prezidentem republiky, nikdy neopustí a bude mu stát věrně po boku. Pokud to byla skutečně pravda, pak lze říci, že tento slib se Jan Masaryk snažil plnit až do svého tragického konce.

Ale v roce 1945 se vracel do jiné republiky, než byla ta, kterou znal před válkou. Ta se dostala do sféry mocenského vlivu Sovětského svazu, jehož armáda z větší části Československo osvobodila. Navíc už v roce 1943 byla Edvardem Benešem podepsána v Moskvě smlouva o přátelství a poválečné spolupráci, která se pak stala jedním z nosných pilířů nové československé zahraničně-politické orientace.

Další změna spočívala v tom, že v poválečné československé vládě byli nyní zastoupeni i komunisté, což se před válkou nikdy nestalo. Předáci KSČ, v čele s Klementem Gottwaldem, totiž během války v Moskvě vytvořili vlastní centrum protinacistického odboje, jež se během času stalo jakousi protiváhou exilové československé vládě v Londýně. Byla to součást imperiální politické strategie sovětského diktátora J. V. Stalina, který si byl dobře vědom toho, jak po vítězství Rudé armády nad nacistickým Německem vzroste mezinárodní prestiž SSSR a jeho země se stane jednou ze světových velmocí. Sovětský svaz totiž nesl na svých bedrech nesmírnou válečnou zátěž a jeho vojska se důležitou měrou přičinila o porážku Hitlerovy třetí říše, neboť na východní frontě po dlouhý čas a za nesmírných ztrát na lidských životech vázala většinu nacistických armád.

Vytvoření centrály československých komunistů v Sovětském svazu mělo po válce napomoci tomu, aby se KSČ stala nejen silnou politickou stranou, ovlivňující poválečný vývoj v Československu, ale zároveň hájila sovětské strategické zájmy. V průběhu války Gottwaldův protinacistický odboj za Stalinovy podpory začal nabývat na stále větším významu a Benešova londýnská exilová vláda musela vzít na vědomí, že tam vyrostla jejich politická konkurence, kterou nebylo možné ignorovat. Sílící partyzánské hnutí v protektorátu, ale i Slovenské národní povstání v roce 1944 se dostaly pod silný vliv komunistů a v samotném Sovětském svazu se pod velením pplk. Ludvíka Svobody vytvořilo zahraniční československé vojenské uskupení, jež bylo po boku Rudé armády nasazeno do bojů s Němci a zapojilo se do osvobozování klerofašistického Slovenska i okupovaných českých zemí.

Ale jaké vztahy za války panovaly mezi exilovým prezidentem Edvardem Benešem a Janem Masarykem? Jisté je, že každý z nich byl z jiného těsta. Benešův kancléř Jaromír Smutný o svém šéfovi napsal: „Spolupráce s Benešem nutí lidi, aby se často zamýšleli nad tím, jak jeho charakter postrádá všeho lidského. Je to mašina na myšlení a na práci, bez lidského citu, ale s lidskými slabostmi. Nedovede strhnout davy, dát jim radost z práce, pospolitost v boji, utrpení i radosti. Nevzbuzuje důvěry. Instinktivně lidé, kteří se k němu přibližují, pociťují, že stále je něco nedořeknuto, že Beneš jich užívá k nějakému plánu, který jim neřekne. Lidé od něho odcházejí přesvědčeni, ale ne získáni, ujištěni, ale ne zamilováni…“

Plukovník František Moravec, který s Benešem rovněž sdílel exil jako vedoucí československé kontrašpionáže, o tomto prezidentovi ve svých pamětech napsal, že trpěl ješitností i značnou mírou samolibosti. Prý měl rád jen ty, kdo v něm spatřovali neomylného státníka. „Neřekl bych, že Beneš byl velkým státníkem. Byl bezesporu obratným diplomatem, který přinesl do politiky diplomatické metody, byl vždy ochotný ke kompromisu, vyjednávání a odkládání rozhodnutí i v situacích, které vyžadovaly nekompromisního a rychlého řešení,“ napsal o něm plk. Moravec.

Stroj na myšlení a práci, muž s nízkou mírou empatie a chladnokrevně kalkulující, na jedné straně racionálně uvažující fanatik, na druhé straně v krizových situacích váhavý člověk. Navíc dost nepřístupný vůči jiným názorům, rezervovaný, sebestředný i autoritářský politik. Takový byl obraz Edvarda Beneše od mnohých jeho spolupracovníků, kteří ho před i za druhé světové války měli možnost blíže poznat.

Jan Masaryk se od něj v mnohém odlišoval. Byl to živel, který často hovořil s velice otevřenou a jadrnou upřímností. Scházela mu Benešova strojená upjatost a ve stycích s lidmi dokázal být velice srdečný. Pokud Beneš „nedovedl strhnout davy“, jak to o něm napsal jeho kancléř Jaromír Smutný, Jan Masaryk to uměl. Dával přednost politickému instinktu před promyšlenou vypočítavostí, dokázal projevit své emoce, zatímco Beneš se uměl i ve vypjatých situacích dobře ovládat.

Masaryk měl také bohémské návyky, jimiž se vůbec netajil a rád se bavil. Ale byl i náladový, trpěl občasnými depresemi, aby se po jejich překonání zase nechával unášet euforií a veselostí.

Když za války Edvard Beneš přesvědčil československou exilovou vládu o nutnosti uzavřít československo-sovětskou smlouvu o přátelství a poválečné spolupráci, nijak nedbal na britský postoj k tomuto záměru, který byl rezervovaný až odmítavý. Tehdy se k názoru britské vlády, že je tento diplomatický krok předčasný, Jan Masaryk přiklonil a dal najevo své výhrady k dohodě se Sověty. Instinktivně vycítil, že svázat se s touto komunistickou totalitní mocností takovým způsobem by v budoucnu mohl být problém.

Ale Edvard Beneš se na nic neohlížel, a i když mu nakonec exilová vláda odsouhlasila, aby uvedenou smlouvu v Moskvě podepsal zatím jen na pět let, Beneš ji ratifikoval na dvacet let a po návratu z Moskvy exilovou vládu postavil před hotovou věc s odůvodněním, že byl pod tlakem okolností. Přitom prezidentův kancléř Smutný později potvrzoval, že Beneš se vůči sovětskému nejvyššímu vedení choval až servilně, a Stalinovi dokonce slíbil, že jak v zahraniční, tak i vnitřní politice poválečného Československa neudělá žádný rozhodující krok, aniž by se předtím neporadil s Kremlem.

Jak si tedy natolik odlišní politici, jakými Edvard Beneš a Jan Masaryk byli, mohli rozumět?

Jistě mezi nimi ne ve všem panoval soulad. Ale Beneš ho v exilové vládě nakonec jmenoval ministrem zahraničí, což byla meta, po které kdejaký exilový politik toužil. A za to mu byl Masaryk – i přes některé názorové rozdíly – zavázán.

Pojilo je však i něco víc. Edvard Beneš patřil za první republiky mezi blízké přátele prezidenta T. G. Masaryka a dalo by se říci, že byl důvěrným přítelem jeho rodiny. T. G. Masarykovi navíc vděčil i za to, že si ho vybral jako svého nástupce do prezidentské funkce a Benešovu kandidaturu v roce 1935 podpořil. Edvard Beneš také dobře znal práci Jana Masaryka v jeho vyslanecké funkci a jako prvorepublikový ministr zahraničí byl jeho přímým nadřízeným. Nikdy mezi sebou neměli žádné konflikty, to by si Beneš za života T. G. Masaryka nedovolil. Pokud Janovi někdo něco vytýkal, byl to většinou jen jeho otec, který o něm měl dobré reference. Ptáme-li se od koho, tak zřejmě od Beneše, kterého se na synovu diplomatickou dráhu jistě vyptával.

Ale snad nejlépe vystihují jejich vzájemný poměr slova Jana Masaryka, která kdysi řekl své americké přítelkyni a spisovatelce Marcii Davenportové: „On byl (tedy E. Beneš), nebo byl ochoten se stát, bude-li to nezbytné, mučedníkem pro věc mého otce. Všichni politici a státníci mají nepřátele. Všichni mají špinavé politické prádlo na praní, nepříjemné úkoly, které je třeba vykonat. Můj otec jako prezident se v těchto věcech nelišil od jiných, ačkoli česká legenda by tě vedla k tomu, abys věřila, že se lišil. A pokaždé, když se setkal s nějakou politickou obtíží, Beneš nesl tu hlavní část odpovědnosti. Za každou chybu převzal Beneš zodpovědnost. Beneš byl fackovací panák. Beneš udělal základní dřinu a můj otec pak zůstával čistý a svatý, jak si to o něm mysleli lidé, a on opravdu svatý byl. A za to budu Benešovi věrný, dokud budu žít.“

Edvard Beneš v exilu Jana Masaryka potřeboval. Byl si jistý, že se na jeho loajalitu může spolehnout, a Jan měl jak ve Velké Británii, tak i v USA styky v nejvyšších společenských a politických kruzích, což bylo pro Beneše důležité, neboť mohl těchto kontaktů využívat.

Komu by tedy příslušel post ministra zahraničních věcí, když ne Janu Masarykovi? Beneš uměl kalkulovat, zakládal si na pověsti schopného politického analytika, což ale neznamená, že by byl neomylný. Mýlil se v roce 1938, kdy v době ohrožení republiky nacistickým Německem sázel na pomoc britských a francouzských spojenců, kteří ho nakonec nechali na holičkách. Mýlil se i v odhadu, že atentát na zastupujícího říšského protektora Reinharda Heydricha (27. 5. 1942) vyvolá v protektorátu silnější odpor proti okupaci, mýlil se, když sovětskému diktátorovi Stalinovi uvěřil, že se nebude vměšovat do vnitřních československých záležitostí, jak to plynulo i z dikce již zmíněné československo-sovětské smlouvy o přátelství a poválečné spolupráci, kterou s ním v prosinci roku 1943 uzavřel. Mýlil se i v odhadu, že po skončení druhé světové války bude možná spolupráce mezi Východem a Západem a Československo by se mohlo stát jakýmsi mostem mezi západními velmocemi a Sovětským svazem.

Pro Edvarda Beneše byla politika absolutní náplní života, připomínal spíše politického intelektuála s širokým rozhledem a předvídavostí politologa. V tomto ohledu svou vzdělaností i pracovní pílí všechny převyšoval. Jako dlouholetý ministr zahraničních věcí dokázal i vnitropolitické otázky a problémy vidět v kontextu s mezinárodní situací, což byl jeden z důvodů, proč ho abdikující a tehdy již nemocný T. G. Masaryk v roce 1935 považoval za nejschopnějšího kandidáta na prezidentskou funkci.

Za války byla Benešova činnost v londýnské emigraci zaměřena k jedinému cíli – dosáhnout anulování Mnichovské dohody, která byla v roce 1938 počátkem rozpadu československého státu, neboť kvůli ní ztratilo Československo třetinu svého území, jež připadlo Hitlerovu Německu.

To ho s Janem Masarykem rovněž spojovalo, neboť oba považovali Mnichovskou dohodu za ostudný dokument, jehož platnost měla být vládami protinacistické válečné koalice zrušena, čehož bylo za války skutečně dosaženo a vlády Francie, Velké Británie, Sovětského svazu a USA tuto dohodu prohlásily za neplatnou.

Pro samotného Beneše to znamenalo nejen morální satisfakci, ale i politické vítězství, jež ho v očích českého obyvatelstva protektorátu rehabilitovalo za politickou porážku z roku 1938. A je třeba dodat, že to byl především Jan Masaryk, kdo mu v této věci nejvíce pomáhal a rozvinul tímto směrem značné diplomatické úsilí. Jejich souhra v otázce anulování Mnichovské dohody byla vskutku příkladná.

Předáci KSČ, působící za druhé světové války v Moskvě, však na Jana Masaryka pohlíželi se značnou nedůvěrou. Zejména Klement Gottwald a Rudolf Slánský mu zazlívali jeho výhrady k československo-sovětské smlouvě a považovali ho za mnohem váženějšího politického soupeře než Edvarda Beneše.

V dubnu 1945 došlo v Košicích k jednání zástupců exilové československé vlády s delegací komunistů o tom, jaké politické poměry mají být po válce v Československu nastoleny. Na tomto jednání se tak vedle komunistů sešli i předáci čtyř demokratických politických stran – národních socialistů, lidovců, sociálních demokratů a slovenských demokratů. Tyto politické strany se nakonec dohodly na spolupráci ve společné vládě tzv. Národní fronty a rozdělili si mezi sebe ministerské a další vládní posty. Národní fronta těchto pěti stran se stala platformou k budování politického života osvobozené vlasti na nových demokratických základech.

Tato vláda se řídila Košickým vládním programem, do kterého se komunistům podařilo dostat téměř všechny jejich návrhy, jež do budoucna měly směřovat k postupné socializaci země.

Traduje se, že se zastoupením Jana Masaryka v této první poválečné vládě vznikl jistý problém. Komunisté by totiž ve funkci ministra zahraničních věcí rádi viděli předáka sociálních demokratů Zdeňka Fierlingera. Ten z Benešova pověření za války působil jako československý vyslanec v Moskvě. Ale Edvard Beneš trval na svém. Ministrem zahraničí nebude nikdo jiný než Jan Masaryk – v tomto směru Gottwaldovi nehodlal ustupovat.

Nakonec i v této otázce došlo ke shodě. Fierlinger se stal předsedou první poválečné vlády Národní fronty do doby, než všeobecné parlamentní volby rozhodnou o novém premiérovi i novém složení kabinetu. Jan Masaryk tak zůstal ministrem zahraničí.

Karty byly rozdány s tím, že se komunistům nakonec podařilo prosadit na post poválečného československého premiéra Fierlingera, což pro ně bylo vlastně výhrou, neboť tento politik se etabloval jako předák levicového křídla sociálních demokratů a byl pro nejtěsnější spolupráci s KSČ.

Ale i Edvard Beneš byl v roce 1945 s tímto novým rozložením politických sil spokojen, neboť dávalo záruky demokratického vývoje v zemi, která se porážkou nacistické Hitlerovy říše a osvobozením Slovenska i převážné části protektorátu Rudou armádou konečně zbavila německé nadvlády. Tehdy ještě netušil, že vnitropolitický vývoj za rok nabere nové obrátky, KSČ v roce 1946 vyhraje parlamentní volby, stane se nejsilnější politickou stranou ve státě a její předseda Klement Gottwald bude novým československým premiérem.

Ale Jan Masaryk se po osvobození Československa domů hned nevrátil, neboť byl Edvardem Benešem pověřen vést československou delegaci na mezinárodní konferenci v USA, projednávající vznik Organizace spojených národů (OSN). Masaryk měl za Československo rovněž podepsat Chartu OSN, čímž se jeho pobyt v USA prodloužil, a teprve koncem července roku 1945 se po dlouhých sedmi letech vrátil do vlasti, kde ho čekalo vřelé přijetí.

Ale byla to už jiná republika než ta, kterou si pamatoval z předválečného období. Agrární strana, která se za první republiky stala nejvýznamnější politickou stranou, byla rozpuštěna a zakázána, stejně jako například strana národně-demokratická a mnohé další, neboť byly obviněny z kolaborace s nacisty. Redukce politických stran vyhovovala hlavně komunistům, ale i prezidentu Benešovi, neboť to byly vesměs strany, které před válkou stály proti němu.

Likvidací zmíněných politických stran se vládnoucí strany Národní fronty zbavily potenciální opozice, kterou po válce mohli představovat hlavně agrárníci a jejich stoupenci. Většina bývalých voličů agrární strany však při parlamentních volbách v roce 1946 dala k překvapení demokratických stran Národní fronty své hlasy komunistům. Poválečný politický systém se stal jednodušší a přehlednější, hlavně bez vnitřní pravicové opozice.

V běhu byl také odsun sudetských Němců, jímž se měl definitivně vyřešit letitý problém napětí mezi Čechy a domácími Němci, kteří se nyní ocitli v postavení poraženého etnika, na němž navíc lpěla kolektivní vina za zradu a rozpad první republiky i spoluodpovědnost za nacistické zločiny během existence protektorátu.

Fierlingerova vláda sice navenek symbolizovala dohodu stran Národní fronty za obnovenou jednotu Čechů a Slováků, ale bylo jen otázkou času, kdy si jednotlivé vládnoucí politické strany začnou hájit své partikulární zájmy. Také role komunistů v jeho vládě byla nepřehlédnutelná, neboť měli v rukou důležitá ministerstva – vnitra, zemědělství, školství a informací, včetně dvou náměstků předsedy vlády.

Jan Masaryk si tyto změny na poválečné československé politické scéně uvědomoval. Značnou část svého života prožil ve stínu svého otce T. G. Masaryka, který byl přesvědčeným demokratem, a toto ideové dědictví i jeho syn ctil jako vlastní a zásadní životní postoj. Obhajobu demokratických zásad a principů proto Jan Masaryk považoval až do komunistického převratu v roce 1948 za svůj prvořadý úkol a cíl. Toto „stigma“ v něm bylo vrostlé a byl i hluboce přesvědčeným humanistou, který věřil v docela obyčejnou lidskou slušnost. Nicméně už jako diplomat zjistil, že v politice je cosi mimo realitu a lidé, kteří jednají bez skrupulí a pokrytecky, mají často zelenou.

Jak rád by se svému velikému otci vyrovnal, ale podvědomě cítil, že to není možné, že mu chybí jeho houževnatost a vytrvalost. Ani manželství, uzavřené v roce 1924 s dcerou amerického průmyslníka a milionáře Charlese Cranea, se nevydařilo. O rok později jeho žena sice otěhotněla, ale pak přišly komplikace, a o dítě nakonec přišla.

Zatímco Jan se věnoval v Londýně svému poslání diplomata a velvyslance, jeho americká manželka neustále cestovala po světě a žila bohémsky a rozmařile. Vídali se stále méně a jejich vztah nevyhnutelně směřoval k rozchodu, který skončil v roce 1931 rozvodem.

Jan Masaryk tehdy tento rozchod nesl dost těžce. Zklamání se snažil kompenzovat nadměrným pitím alkoholu a bezproblémový rozvod ho stál i hodně peněz, které na něm Frances Craneová požadovala. Jan považoval své zkrachovalé manželství za životní prohru, trpěl tenkrát depresemi, z nichž se však nakonec dostal i díky tomu, že navázal přátelství s herečkou Olgou Scheinpflugovou. Když ale v říjnu 1932 médii probleskla neověřená zpráva, že se s ní chystá zasnoubit, rychle z tohoto románku vycouval. Herečka se později vdala za spisovatele Karla Čapka, ale až do konce svého života nepřestal být Jan Masaryk jejím obdivovatelem a vládly mezi nimi velice přátelské vztahy.

Ale to všechno bylo po druhé světové válce minulostí a Jan Masaryk se po návratu domů v roce 1945 ujal křesla ministra zahraničí. Sociálního demokrata Zdeňka Fierlingera sice jako premiéra respektoval, ale rád ho neměl. Už v roce 1944 se u Edvarda Beneše dožadoval jeho odvolání z funkce vyslance v Sovětském svazu, ale k tomu nakonec nedošlo. Fierlinger mu to nezapomněl a Jan Masaryk tušil, že jako premiér mu nyní bude šlapat na paty a využije každé příležitosti, aby se mu mstil. Masarykova přítelkyně, americká spisovatelka Marcia Davenportová později vzpomínala, co jí jednou Jan o Fierlingerovi řekl: „Je horší než Gottwald, raději bych jednal tváří v tvář s ďáblem než s nějakým takovým červotočem.“

Tento sociálně demokratický spojenec komunistů však nebyl předsedou vlády příliš dlouho a po parlamentních volbách v roce 1946 ho ve funkci premiéra vystřídal předseda KSČ Klement Gottwald. Pod jeho vedením vláda přijala komunisty navržený Budovatelský program, což byl vlastně plán na socializaci země. Zároveň byla posilována orientace československé zahraniční politiky na těsnější spolupráci se Sovětským svazem.

Jan Masaryk tuto zahraničně-politickou linii Gottwaldovy vlády v zásadě akceptoval, i když si byl vědom toho, že Stalinův bolševický režim je nedemokratický.

Po druhé světové válce Stalin svou osobní moc ještě více posílil a naděje prezidenta Beneše, že po válce sovětský režim přistoupí k demokratizaci, se postupně rozplývaly. Role Československa jako mostu mezi Východem a Západem se ukazovala být jen prezidentovým zbožným přáním.

V Gottwaldově vládě obecně panovalo přesvědčení o tom, že nejdůležitější je především posilování ekonomické spolupráce se Sověty, která se pro Československo jevila jako výhodná. Že to s sebou zároveň přinášelo i rostoucí závislost politickou, si z demokratických ministrů zpočátku uvědomoval jen málokdo, což opět vyhovovalo především komunistům.

Také Edvard Beneš patřil mezi zastánce upevňování spolupráce se Sovětským svazem. Jeho vedoucí představitelé však dávali stále zřetelněji najevo, že Československo zahrnují do sféry svého politického vlivu, jenž narůstal.

Jan Masaryk, věrný svému slibu, že bude stát Benešovi vždy po boku, hrál roli jeho podřízeného, což mu i svým způsobem vyhovovalo, bylo to přece jen pohodlnější. Mít nad sebou prezidentovu autoritu ho částečně zbavovalo tíhy odpovědnosti, kterou jako syn zakladatele demokratického Československa a strážce jeho ideového odkazu pociťoval. Občas trpěl pochybnostmi, zda na takovou úlohu stačí, ale faktem také bylo, že jeho závislost na Edvardu Benešovi se pro něj v konečném efektu stávala spíše kontraproduktivní. Jejich tandem, sázející na demokratickou politickou kulturu, se proti nastupující agresivitě komunistů nakonec ukázal být příliš slabý a Jan Masaryk v okamžicích přijetí osobní odpovědnosti projevoval značnou váhavost.

Ve funkci ministra zahraničních věcí se v diplomatických vztazích snažil upevňovat pozice Československa jak vůči Západu, tak i vůči Sovětskému svazu. Ne vždy se mu to dařilo, ale tato dvojakost byla dána i Benešovými instrukcemi, neboť československý prezident po válce už nechtěl být závislý jen na západních mocnostech, které Mnichovskou dohodou s Hitlerem v roce 1938 Československo tak hanebně zradily.

Ale takto koncipovaná československá poválečná zahraniční politika byla problematická. Zatímco na Západě Masaryka považovali za nerozhodného politika, který neustále lavíruje, Sověti zase posuzovali jeho hrátky se Západem, zejména s USA a Velkou Británií, vnímali to jako projev neloajality vůči nim. Masarykovy postoje k různým zahraničně-politickým otázkám a problémům tak pro obě strany vyznívaly často neurčitě a příliš opatrnicky, což pochopitelně jeho autoritu v zahraničí podkopávalo.

Toto pendlování mezi Východem a Západem však v roce 1947 přestalo. Devátého července odletěla do Moskvy československá vládní delegace, tvořená premiérem Gottwaldem, ministrem spravedlnosti Drtinou, ministrem zahraničí Janem Masarykem a generálním tajemníkem ministerstva zahraničních věcí Heidrichem.

Ale před oficiálními rozhovory, jež se měly mimo jiné týkat přijetí Marshallova plánu (amerického plánu hospodářské pomoci evropským zemím postižených válkou) odjel Gottwald inkognito za Stalinem a po svém návratu postavil ostatní členy delegace před hotovou věc. Stalin s přijetím Marshallova plánu hospodářské pomoci nesouhlasí a do Paříže, kde se měly projednávat podrobnosti jeho přijetí, československá politická reprezentace nepojede.

Když rozhovory se sovětským diktátorem začaly, byla československá delegace zaskočena obsáhlým Stalinovým výkladem, proč si Sovětský svaz nepřeje, aby jejich země americkou pomoc přijalo. Jediný, kdo si dovolil mu oponovat, byl Jan Masaryk, který vysvětloval, že to není záležitost, která by byla namířena proti Sovětskému svazu, ale že se jedná o otázku tradičních dlouhodobých vazeb československé ekonomiky se západními zeměmi.

Stalin diskuzi ukončil rázným potvrzením toho, že tu jde především o mocenské zájmy SSSR, nikoli o zájmy ekonomické. Zároveň prohlásil, že zboží, které Československo vyváží na Západ, může klidně odkupovat Sovětský svaz. Jako důkaz přátelství nabídl Gottwaldovi hospodářskou pomoc ve formě dodávek obilí, kterého bylo kvůli velkému suchu toho roku v Československu nedostatek. Jan Masaryk pochopil, že další debata se Stalinem by už byla zbytečná, zvláště když Gottwald s názory sovětského diktátora souhlasil.

Stalin dosáhl svého, ale Jan Masaryk u něj upadl v nemilost, neboť sovětský vůdce nesnášel, aby mu někdo odporoval. Nedal to však na sobě znát, byl totiž mistrem přetvářky, s níž dokázal každého oklamat.

Dodnes nikdo přesně neví, o čem Stalin při separátních hovorech s Gottwaldem, jež předcházely oficiálnímu jednání o Marshallově plánu, debatoval. Je pravděpodobné, že spolu hovořili i o další taktice a strategii KSČ, která měla vyústit v komunistický převrat, který by Československo definitivně zařadil mezi sovětské komunistické satelity a nastolil v něm režim podle sovětského stalinistického vzoru.

Svými postoji dal Stalin jasně najevo, že československá zahraniční politika lavírování mezi Východem a Západem musí skončit. Politika, kterou ve vládě reprezentoval Jan Masaryk, jenž si byl tohoto mocenského Stalinova tlaku dobře vědom a po návratu to také vyjádřil svým výrokem, že do Moskvy odjížděl jako československý ministr zahraničí, ale vrací se domů jako Stalinův pohůnek, se blížila ke svému konci.

Československo sice stále ještě bylo suverénním demokratickým státem, ale to se mělo brzy změnit…

2.

Jan Masaryk a nástup komunistické diktatury

Když 20. února roku 1948 z šestadvacetičlenné Gottwaldovy vlády Národní fronty odstoupilo dvanáct ministrů tří demokratických stran (národních socialistů, lidovců a slovenských demokratů), vypukla vládní krize.

Tyto demise byly reakcí na odvolání osmi vysokých nekomunistických velitelů Sboru národní bezpečnosti (SNB) ministrem vnitra Václavem Noskem. Dne 13. února 1948 se sice vláda dohodla, že toto jejich odvolání bude zrušeno, komunista Nosek to však odmítal. O týden později se vláda touto otázkou měla opět zabývat, ale premiér Gottwald o této věci jednat nechtěl. Následkem toho ministři uvedených tří demokratických stran podali demisi, k níž se už nejméně dva dny připravovali.

Ale k tomu, aby Gottwaldova vláda padla, byl podle ústavy nutný odchod nadpoloviční většiny ministrů, což se v daném případě nestalo. Demisi podalo pouze dvanáct z nich, zatímco třináct se nepřipojilo.

Samotný Klement Gottwald prý na úmysl uvedených ministrů podat demisi reagoval slovy, že si přeje, aby je ta blbost neopustila. Předseda vlády tím pouze potvrzoval, že vládní krize je přesně tím okamžikem, na který pohlaváři KSČ tak dlouho čekali. Destabilizace československé politické scény jim totiž skýtala skvělou příležitost k provedení státního převratu, k němuž stále agresivnější politikou již delší dobu směřovali. Šlo jen o to, kdy a jakým způsobem bude proveden. Únorová vládní krize byla pro komunisty obrovskou šancí. Mohli ji využít jak propagandisticky, tak mocensky zcela ve svůj prospěch.

Ačkoli prezident Edvard Beneš později tvrdil, že pro něho byla demise ministrů tří demokratických stran velkým překvapením, nebyla to pravda. O jejich úmyslu odejít z Gottwaldovy vlády věděl už od 18. února 1948, kdy ho o tom informovali dva vysocí představitelé národních socialistů a současně i členové Gottwaldovy vlády Petr Zenkl (1884–1975) a Hubert Ripka (1895–1958).

Beneš prý záměr demokratických stran k vyvolání vládní krize tehdy podpořil, neboť v dané chvíli se právě osoba prezidenta republiky k jejímu překonání jevila rozhodující. Pokud by se totiž komunisté ve vládě dostali do izolace, znamenalo by to nejen Gottwaldův pád, ale i konec jím řízené vlády Národní fronty, a prezident pak podle ústavy mohl jmenovat nového premiéra s prozatímním (úřednickým) kabinetem, jenž by vládl až do parlamentních voleb. Je pravděpodobné, že právě s tímto řešením Edvard Beneš 18. února roku 1948 kalkuloval, ale jak ukázaly následující události, politický vývoj se obrátil úplně jiným směrem.

Demise ministrů demokratických stran odstartovala cestu k rychlému komunistickému převratu, během kterého Jan Masaryk učinil nejhorší rozhodnutí svého dosavadního života tím, že se k abdikaci nepřipojil.

Sociální demokraté, kteří vzniklou situaci mohli rozhodnout, se nakonec k demisi svých demokratických kolegů nepřidali a zachovali jakousi zvláštní neutralitu: do demise s ostatními nepůjdeme, ale vládu s komunisty bez dalších politických stran Národní fronty rovněž nechceme. Byl to sice šalamounský postoj, z něhož zřejmě chtěli sociální demokraté politicky profitovat a stát se smírčími prostředníky vzniklých sporů, ale v dané chvíli to znamenalo záchranu Gottwaldova kabinetu, neboť odstupující členové nedosáhli nadpoloviční většiny, nutné k pádu vlády.

Nešlo však jen o sociální demokracii, která rozhodla, že se její ministři k demisi nepřipojí, ale i o dva nestraníky. Jedním z nich byl ministr zahraničí Jan Masaryk, druhým ministr obrany generál Ludvík Svoboda.

Faktem je, že Masaryk o záměru podání demise ministrů tří vládních stran nebyl předem informován. Dokonce ani prezident Beneš, kterého 18. února odpoledne navštívil, mu o přípravách k demisi nic neřekl, ačkoli o nich už věděl.

Masaryk zřejmě toho dne prezidenta informoval o průběhu konference ministrů zahraničních věcí Polska, Jugoslávie a Československa, kterou ve dnech 17.–18. února pořádal v Praze. Po jejím skončení se cítil unavený a následující dva dny – tedy 19. a 20. února – strávil ve svém služebním bytě v Černínském paláci, kde odpočíval, neboť byl nachlazen. Kvůli tomu nebyl 20. února 1948 přítomen na zasedání vlády, kde dvanáct ministrů premiéru Gottwaldovi svou demisi oznámilo.

Jan Masaryk byl o nově vzniklé situaci telefonicky informován 20. února kolem poledne národně-socialistickým ministrem Hubertem Ripkou, ten ho vyzval, aby následujícího dne rovněž svou ministerskou funkci složil. Podle některých svědectví mu to Masaryk slíbil, podle jiných zdrojů prohlásil, že odstupující ministři jsou hlupáci, a tímto jejich krokem byl velice rozhořčen.

Zdá se tedy, že tak vyostřenou konfrontaci ve vládě, završenou vyvoláním vládní krize, si Jan Masaryk nepřál a jistě se ho také osobně dotklo, že jeho demokratičtí kolegové ho o úmyslu podat demisi předem neinformovali a postavili ho takříkajíc před hotovou věc. Považoval to z jejich strany vůči sobě za nekorektní? Je to možné. A snad to dokonce vyhodnotil jako projev nedůvěry vůči němu.

Faktem zůstává, že dvanáct z pětadvaceti ministrů a členů vlády komunistického premiéra Gottwalda podalo demisi, a pokud by se k nim Jan Masaryk připojil, byl by třináctým. Zbývajících dvanáct ministrů z řad KSČ a sociální demokracie by se ocitlo v menšině. Jeho případná rezignace tedy mohla rozhodnout o pádu vlády. Jistě si dobře uvědomoval, že se stal klíčovým jazýčkem na vahách, neboť další nestraník, generál Ludvík Svoboda, který s komunisty sympatizoval (do jejich řad vstoupil až v roce 1949 – pozn. aut.), rezignovat nehodlal.

Jan Masaryk se tím dostal do nezáviděníhodné situace, neboť najednou právě na něm ležela obrovská odpovědnost, zda Gottwaldova vláda podle ústavy padne, či nikoli. Navíc neměl takřka žádný čas na rozmyšlenou, poněvadž další události se od 21. února 1948 začaly řítit rychlostí blesku a on rozhodně nebyl typem politika, který by jednal impulzivně nebo pod tlakem momentální situace. Vždy měl tendenci oddalovat nepříjemná rozhodnutí, jako by se bál převzít za ně osobní odpovědnost – a toto byl přesně ten případ.

I v následujících vypjatých dnech byl nemocný, podle některých demokratických politiků to však od něj byla jen hra, aby se v únorové vládní krizi nemusel příliš angažovat.

Šlo o hodně, jistě si uvědomoval, že právě na něm stojí a padá osud vlády. A tak podle svého zvyku konečné rozhodnutí připojit se k abdikujícím ministrům oddaloval v očekávání, jak se věci budou dál vyvíjet.

Ale na to nebyl čas. Pravděpodobně ani on, ani ministři v demisi neměli tušení, že jediní, kdo vzniklou situaci ovládnou, budou vedoucí představitelé KSČ v čele s Klementem Gottwaldem.

Masaryk si musel být vědom, do jak ošemetného postavení byl demisí dvanácti ministrů vmanévrován. Byl to sice zkušený a přemýšlivý politik, ale touto situací byl zaskočený. Jistě zvažoval všechna pro a proti.

Komunisté ve vládě nezůstali izolovaní, jak demokratické strany předpokládaly, neboť sociálně demokratičtí ministři se k demisi nepřipojili.

Zatímco demokraté ve vládě hráli vyvoláním vnitropolitické krize o čas a domnívali se, že hlavní osobností se v nastalé situaci stane prezident republiky, Gottwald a jeho soudruzi začali neprodleně jednat.

Už odpoledne 20. února přijal Edvard Beneš premiéra Klementa Gottwalda s dalšími zástupci KSČ, kdy bylo prezidentovi oznámeno, že předseda vlády chce demisi ministrů přijmout a vládu podle vlastního návrhu a podle dikce ústavy doplnit o nové členy. Demise ministrů byla označena za pokus o reakční puč s cílem rozbít vládu Národní fronty, zatímco komunisté tuto vládu hodlají nadále zachovat, ale musí to být vláda obrozená bez reakčních protilidových zástupců.

Dne 21. února Gottwald promluvil k masovému shromáždění pracujících a jeho projev byl přenášen rozhlasem. V něm prohlásil, že mu jde o ústavní, demokratické a parlamentární řešení vzniklé krize na základě široké Národní fronty, která by reprezentovala všechny vrstvy pracujících. Zároveň oznámil svůj návrh, aby za odstoupivší ministry byla vláda doplněna o nové členy. Na tomto shromáždění promluvil i Zdeněk Fierlinger, který za sociální demokracii odsoudil postup politických stran, jejichž ministři abdikovali, a vyslovil podporu KSČ.

Klement Gottwald sice mluvil o ústavním řešení, ale zároveň prohlásil: „Volám Vás všechny dobré Čechy a Slováky k bdělosti a pohotovosti, tvořte v obcích, okresech a krajích akční výbory Národní fronty z demokratických a pokrokových představitelů všech stran a všenárodních organizací. Zmařte v zárodku jakékoli provokace reakčních agentů!“ KSČ zároveň vytvořila komunistický Ústřední akční výbor jako vrcholný koordinační orgán, který vydal jasnou směrnici o tom, že akční výbory nejsou voleným orgánem, ale budou je ustavovat komunistické organizace podle dané místní příslušnosti. Snad není třeba zdůrazňovat, že to byl protiústavní krok, ale na to komunisté žádné ohledy nebrali. Jim šlo totiž o jedno – o převzetí moci.

Akční výbory NF se v průběhu vládní krize staly rozhodující mocenskou základnou komunistického převratu jako samozvané orgány, podporované navíc jak komunisty zglajchšaltovanou Státní bezpečností, tak i narychlo ustavenými jednotkami ozbrojené dělnické domobrany – Lidových milicí. Ústavní řešení krize tak komunisté obratně spojili s neústavními, pučistickými kroky, jež měly sloužit jak k nátlaku na prezidenta Beneše, který se ke Gottwaldově návrhu na doplnění vlády o nové členy stavěl zatím odmítavě, tak i jako hrozba vůči demokratickým stranám, jejichž sekretariáty se ocitly pod kuratelou akčních výborů NF i Státní bezpečnosti. V zemi tak 21. února 1948 vznikla nepřehledná vnitropolitická situace, jejíž vyústění komunisté orientovali ke svému konečnému vítězství všemi mocenskými i propagandistickými prostředky, které měli k dispozici.

Mezi důležité mocenské i koordinační nástroje KSČ v únorovém převratu patřilo i ministerstvo vnitra, jež bylo od roku 1945 řízeno komunistickým ministrem Václavem Noskem a postupně zbavováno demokraticky orientovaných velitelů bezpečnostních sborů, a dále odborové hnutí, v jehož čele stál komunista Antonín Zápotocký. Na Pražský hrad začaly chodit petice z obcí, měst i závodů, které požadovaly, aby prezident republiky demisi odstoupivších ministrů přijal a nebránil Gottwaldovi v ustavení obrozené vlády Národní fronty.

Začínalo být jasné, že KSČ drží téměř všechny trumfy ve svých rukou a je organizačně připravena na podobné krizové scénáře, neboť dokázala během čtyřiadvaceti hodin na svou podporu zmobilizovat obrovské masy lidí a co víc – prostřednictvím akčních výborů NF i jednotek Lidových milicí jim dát v těchto vypjatých hodinách a dnech do rukou i náležitou moc.

Otěže skutečné moci, jak to při státních převratech většinou bývá, však držela hlavně Státní bezpečnost (StB), Sbor národní bezpečnosti (SNB) a také vojsko – přinejmenším od chvíle, kdy ministr obrany Ludvík Svoboda prohlásil, že armáda půjde s lidem a vzniklá vládní krize i její řešení je především věcí politiků.

Vzhledem k tomu, co se dělo v ulicích, kde masy lidí demonstrovaly svou podporu Gottwaldově návrhu na reorganizaci vlády a komunisty nově vytvářené akční výbory NF přebíraly moc v továrnách, institucích, a dokonce i v sekretariátech demokratických stran, bylo Masarykovo rozhodování, zda se má či nemá připojit k odstoupivším ministrům, stále těžší. Na jedné straně sledoval, k jakým protiústavním krokům se komunisté rozhodli, na straně druhé viděl, že demokratické strany jsou neschopné se narůstajícímu politickému tlaku KSČ účinněji bránit, neboť s něčím takovým nepočítaly. Přitom komunistická propaganda jela na plné obrátky a stavěla vládní krizi do polohy „kdo nejde s námi, jde proti nám“.

Komunisté krizi označovali za spiknutí domácí reakce, která chce zastavit znárodňování, další socializaci země a vyvoláním společenského chaosu uvrhnout lid do hospodářské i politické nejistoty s cílem restaurovat kapitalistické státní zřízení a znehodnotit sociální i ekonomické výdobytky poválečného vývoje. Strašák reakčního zvratu měl v této fázi únorové krize zakrýt skutečný cíl toho, k čemu svou politikou komunisté směřovali – nastolení komunistické diktatury.

Mobilizace pracujících k podpoře Gottwalda se stala rozhodujícím faktorem nátlaku i na prezidenta republiky Beneše. Dne 22. února se v Praze konal Zápotockým svolaný sjezd odborových závodních rad, který byl opět v režii KSČ. Drtivá většina přítomných přijala rezoluci, požadující na prezidentovi splnění Gottwaldových požadavků, zároveň byla na 24. února schválena jednohodinová výstražná generální stávka. Sjezd závodních rad se zároveň vyslovil pro pokračování znárodňování tak, jak to komunisté požadovali. Tento požadavek o den později podpořili i sociální demokraté.

Dne 23. února prezident republiky přijal delegaci národních socialistů i sociálních demokratů a ujistil přítomné, že nehodlá jmenovat žádnou vládu, v níž by nebyli zástupci všech politických stran Národní fronty. Není však jasné, jak to prezident Beneš myslel, ale předsedové demokratických stran si to vysvětlili jako prezidentův příslib, že nátlaku komunistů nebude ustupovat.

Ale prezident měl v této chvíli podle ústavy jen dvě možnosti. Buď demisi odstupujících ministrů nepřijmout a Gottwaldovu vládu nechat nějak dovládnout až do voleb, nebo demisi přijmout a souhlasit s reorganizací vlády podle premiérových návrhů.

Komunisté pochopitelně prosazovali druhou variantu. Bylo pro ně nemyslitelné, aby měli vládnout s těmi, kdo se proti nim odstoupením postavili do opozice a které prohlásili za reakcionáře a nepřátele lidu. Nakonec se jim podařilo přimět i vedení sociální demokracie, aby toto jejich řešení podpořilo, zvláště když Gottwald přislíbil, že v reorganizovaném kabinetu počítá se zastoupením všech dosavadních politických stran.

Tím vyrazil prezidentu Benešovi trumf, s nímž dosud operoval. Prezident totiž zastával názor, že Gottwaldova vláda je vládou pěti politických stran a z nich tři – tedy nadpoloviční většina – podpořily demisi svých ministrů. Podle něj původní kabinet Národní fronty Klementa Gottwalda přestal existovat, protože tři z pěti vládnoucích politických stran demisi podpořily, což by mu podle ústavy dávalo šanci jmenovat úřednickou vládu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jan Masaryk - Tajemství života a smrti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.