Do nitra

… jak nalézt své nitro a zvolit správnou životní cestu…

Jerronime

Do nitra

Pointa této knihy a její závěr, ve smyslu efektu životní změny a postoje hlavní hrdinky, jsou skutečné.

Časoprostor, v němž se děj odehrává, osoby, obsazení
a jednotlivé částečné události jsou smyšlené,
respektive pozměněné.

Jerronime

DO NITRA

Překlad z originálu

Copyright © 2017 by Jerronime / GC s.r.o.

Překlad a korektura: NicoleK

Obálka: NicoleK

Vydavatelství: GC s.r.o.

Grafická úprava a sadzba: Oždy production, s.r.o.

ISBN: 978-80-89900-19-0

OBSAH

Předmluva 7

Můj první deník – „7 dní očisty“ 10

Deník – DEN 1 13

Spouštěč 16

Deník – DEN 2 29

Před patnácti lety… 34

Deník – DEN 3 51

Deník – DEN 4 53

Úlet z reality – oddych? 55

Deník – DEN 5 70

Po prvním osudovém rozchodu 79

Deník – DEN 6 91

Zamilování a tak dál 94

Deník – DEN 7 134

Terapie u Daniela – začátek změn 145

Bloudění a tápání 149

Naposledy u Daniela 159

Začátek transformace 167

Výlet 201

„Zvláštní události“ 241

Zrcadlo 271

Žebrák 284

Odcyklení 303

Doslov 320

Poznámka: 322

Předmluva

Seděla jsem v letadle a vracela se ze služební cesty – z konference o úspěšných ženách. Dost nuda, ale musela jsem se jí zúčastnit a nasbírat nové náměty pro psaní. Ještě že se to celé konalo v mé oblíbené destinaci – na „Ostrově“, u moře, se sluníčkem a v teple… Cestující postupně nastupovali do letadla. Vedle mě byla stále dvě volná místa. Když se všichni usadili, zaradovala jsem se, že budu mít celou trojici sedadel pro sebe na celý let a budu se moci konečně dospat po měsíci cestování, konferencí, sponzorů, námětech na články, nemluvě o všech těch koktejlových párty a recepcích. Byla jsem už pořádně utahaná. Seděla jsem skoro až vzadu.

V tom jsem zaznamenala jakýsi rozruch.

Spolucestující na sedadlech přes uličku do sebe šťouchali loktem a významně si ukazovali hlavou směrem ke kokpitu. Natahovala jsem krk tedy i já, co že se děje.

Nic. Vpředu podávala nějaká cestující letušce palubní lístek pro kontrolu. Když vešla do uličky, všimla jsem si, že na ní upíná oči snad celé letadlo. I já jsem zůstala v němém úžasu. Ona totiž byla krásná. Ale nebyla to taková ta tupá krása. Jako by kolem ní byla záře. Sálala z ní taková energie, jako by do letadla nastoupilo slunce. Lehké opálení, polodlouhé blonďaté rozpuštěné vlasy, obrovské zářivé modré oči. Na tváři měla pokojný výraz a přitom z ní vyzařoval takový náboj. Perfektně oblečená, sportovně. Roztrhané rifle, k tomu nějaká sportovní blůzička (takový střih jsem ještě ani neviděla), sandály na platformě (s takovým stylem jsem se zatím nesetkala). Vše sladěné, poutavé, extravagantní, nové a přitom vše elegantní. Takové, že každá žena v letadle určitě zatoužila mít celý outfit ve svém šatníku, bez ohledu na to, jak která vypadala.

Když se přiblížila, měla jsem pocit, že ji znám. Odněkud… Kdo jen to je? Odkud ji znám? Ta razantní chůze, štíhlá, ale šlachovitá postava, ta energie, která z ní sálala každým krokem.

Přicházela, zastavila u mě a mrkla na mě:

„Ahoj! Jak vidím, tak si mě nepamatuješ. Jednak, sedím s tebou, teda vedle tebe… a pak, jsem Naomi. Byly jsme spolu před pěti lety na takové trapné konferenci o úspěšných ženách ve světě reklamy. V Japonsku, vzpomínáš?“

Samozřejmě že jsem si ji pamatovala. Vždyť už tenkrát se celá naše „ženská výprava“ nezabývala, mimo konference a japonského pořádku, ničím jiným, jen jí. Už tenkrát byla zajímavá. Super postava, krásná, vždy stylově oblečená. Ano, už tehdy všechny ženy postupně zjišťovaly, kde nakupuje, jaké parfémy používá, kam a co chodí cvičit, jaký má stravovací režim, kdo jí dělá nehty. Tehdy si každá zapisovala do diáře nebo mobilu svá předsevzetí, co se sebou začne dělat hned, jak se vrátí z dovolené. Prostě je nastartovala.

A teď přistoupila, sedla si vedle mě. Vypadala ještě o deset let mladší než tenkrát. Vzpomněla jsem si, že během té japonské cesty byla jaksi „nezdravá“, vystresovaná, stále něco řešila, koukala do mobilu, často telefonovala a výrazně artikulovala, mnohdy zvýšeným hlasem, a živě při tom gestikulovala. Byla zajímavá a všechny okouzlila, ale teď a tady vedle mě byla přímo éterická bytost. Vyzařoval z ní pokoj, rozvaha, pokora.

Letěla z Ostrova, pořád to byl její druhý domov. Před čtyřmi měsíci se rozešla s někým, o kom si myslela, že je její poslední zastávkou, že je to ten „PRAVÝ“, se kterým zůstane už do konce života. Teď je vše jinak. Ale to, co se událo, mělo význam. Nic by nevzala zpátky. Pochopila, že všechno, naprosto každá událost v jejím životě měla svůj význam a nic by nezměnila.

Už jen stručně konstatovala, že ještě před čtyřmi měsíci byla natolik v koncích, že si dokonce chtěla vzít život. Ukázala mi svůj první „deník“, který začala psát týden po rozchodu… Mě zabralo sotva deset minut ho zhltnout, protože i navzdory nepříliš úhlednému rukopisu, jsem se od něj nedokázala odtrhnout.

Zaujal mě, a hlavně mě zaujala tato bytost vedle mě natolik, že jsem z ní v průběhu letu dostala skoro celý její příběh. Tedy ten, který souvisí s touto její životní epizodou. Naomi. Neznala jsem ani její celé jméno. Měla jsem jen její skromný deník, jen prvních sedm dní, nejtěžších a nejbolestivějších. A její příběh, který sama nazvala „transformací aneb odcyklením“. Deník jsem si s jejím svolením nechala, neboť je autentickým vyjádřením toho, co v těch sedmi dnech prožívala. Zbytek je reprodukcí všeho, co mi v průběhu letu vyprávěla.

Můj první deník – „7 dní očisty“

(tento název jsem vybrala pro svůj první deník)

Vše to odstartoval „rozchod“. Zoufalý, nepochopitelný, rychlý, bolestivý.

Náhle jsem se ocitla na okraji propasti jako Alenka v říši divů… Tohle ne! Tohle měl být můj poslední vztah, ten souzený, předurčený, dokonalý, ten, který vydrží až do smrti, navždy…

Jakékoli pochybnosti, které jsem měla v průběhu těch pěti set devadesáti dní tohoto vztahu, mi moje láska a věčný optimismus vyvrátili. Věřila jsem, že se to poddá. Nasazovala jsem si opakovaně růžové brýle, ale nepomohlo to… Cítila jsem, že je to mým posláním, mojí misí. Že sice nenaplním své základní úlohy a přirozenou touhu ženy po dítěti a rodině, ale smířila jsem se s tím, neboť jsem uvěřila, že tento muž mě potřebuje více než já jeho. Mám mu pomoci procítit lásku a přimět ho k tomu, aby se očistil od všech negativních vlivů, které si v sobě nosí, od bloků, od bytostí, které ho ovlivňují, a aby poznal štěstí.

Tak, a teď ležím na pohovce v bytě u kamarádky Rebeccy, o níž jsem si vždy myslela, že je jako já, že je mi sestrou, že mi přeje jen to dobré. Byly jsme si přeci tak podobné a vedly jsme tentýž styl života. Stejné kariéristky, v životě osamělé nebo jen s milencem, nejmoudřejší a nejinteligentnější, rozuměly jsme si beze slov. Teda, trošku se to změnilo už za doby mého vztahu s Patrikem, ale teď mi to bylo jedno. Potřebovala jsem být s ní, s někým, nebýt sama.

V jednom kuse pláču, sleduju mobil a Patrikovo připojení na chat. Hlídám, zda mi nepípne zpráva. Pípne. Ale od Daniela. Mého učitele, mentora, duchovního průvodce. Velmi zvláštní, že se v mém životě objevil právě v té době, pouhé tři týdny před rozchodem s Patrikem.

„Jak se cítíš? Jestli jsi sama, zastav se na chvíli a definuj si, co chceš. V oblasti vztahů, podnikání, hobby, vize, čehokoliv jen chceš. Napiš si to. A přitom si začni psát, jak bys, podle sebe, měla postupovat, krok za krokem, a představuj si, jaké to je, když toho postupně dosáhneš. Taky si napiš, jak se budeš cítit, jak budeš reagovat a hlavně, po každé větě si řekni: Děkuji za to a to.

A především to stále prociťuj a těš se z toho :-). Hlavně hodně sni a představ si, že jsi malé nevinné dítě, jak se chová, když je šťastné.

Naším cílem je, abys po emoční stránce byla jako spontánní malé dítě. Po stránce rozumu buď jako starý člověk, plný moudrosti věků, a uvědom si, že máš v sobě sílu přenášet hory. Toho si buď vědoma. Jsi vítěz dvacetimiliardového pelotonu spermií a tvé vědomí je větší než známý vesmír plný energie, která nemá obdoby :-). A užívej si to. Pa.“

Nejdřív jsem na zprávu koukala jak nevěřící Tomáš, ale nakonec jsem udělala přesně to, co mi napsal.

Lehla jsem si v obýváku na pohovku, zavřela oči a zkusila se soustředit jen sama na sebe. Proud myšlenek, který po zablokování snad všech čaker a po otupení všech smyslů začal přicházet, byl tak jasný a osvobozující! Vzala jsem papír a tužku a začala psát „své touhy“… Ten naškrábaný, tužkou počmáraný papír si navždy ponechám mezi svými poklady, protože ten zázračný systém propojení myšlenek, mé vnitřní energie s vesmírem, právě nastal. Bytostně jsem to cítila. Uklidnila jsem se, vyšlo slunce, přestal pláč a venku ustal i déšť.

Chci procítit štěstí a najít ho. Myslím, že se to splní, pokud potkám lásku, pokud ji znovu objevím s Patrikem, nebo najdeme novou… Doslova jsem si napsala toto:

1. Potkám MUŽE, který je mi předurčen, a který mě konečně bude milovat pro „mne“, pro to, co jsem. Pochopíme to oba hned, že jsme se konečně našli, a budeme dojatí k slzám štěstí. On je už někde v čekárně a každou chvíli ho potkám a poznám. Stanu se jeho bohyní, přítelkyní, doživotní partnerkou a budeme mít i dítě. Nejspíš syna.

2. Dům, bílý, na kopci, nad mořem. Možná jachta.

3. Budeme mít společné pracovní zájmy.

4. Začnu se věnovat spíše umělecké činnosti, psaní, tvorbě a vysloveně využití kreativní energie, kterou v sobě cítím.

5. Tanec

6. Klid, láska a mír v mém nitru

A pak se VŠECHNO začalo měnit…

Deník – DEN 1

Podívala jsem se na sebe do zrcadla – od pláče jsem už ani neměla žádné oči, jen jakési čárky, připomínající mongolskou step. Nedokázala jsem na něho přestat myslet. Co se vlastně stalo, proč? Vždyť jsme si nijak fatálně neublížili, my se neoklamali, nepodvedli, ani žádné výrazné vztahové problémy jsme neměli. Spíš jsme se uměli číst navzájem, doplňovali jsme se, byli jsme jako spřízněné duše. Nebo jsem to tak vnímala jenom já? Nemohl se přeci tolik přetvařovat, ne tak dlouho. A hlavně proč se nakonec rozplakal? Kdyby mu to bylo všechno jedno, nereagoval by takhle… Vždyť pokud by mě nemiloval, bylo by mu to jedno. Neměl by čas od času žárlivé a majetnické reakce, nevyhledával by stále mojí společnost, netrval by na tom, že budeme trávit veškerý čas spolu. Vždyť byl se mnou rád, chtěl být se mnou pořád a sdílet se mnou své zájmy, radosti a starosti. O co jde? Co se vlastně stalo a proč tomu nerozumím? Hlavou mi probíhalo vyšetřování 24/7 – čtyřiadvacet hodin sedm dnů v týdnu – tedy bez přestávky se střídalo obviňování a sebeobviňování, lítost a sebelítost. A především miliony otazníků.

Po dvou dnech ukrutného pláče, týden po rozchodu s Patrikem, nastal jakýsi pocit uvědomění. Kdosi moudrý jednou napsal, že žena, když se v koupelně sprchuje, maluje, líčí a podobně, tak vše, co jí v té chvíli projde hlavou, všechny myšlenky, co jí spontánně napadnou, jsou vlastně jasným „viděním“ a intuicí, jež je potřeba poslechnout.

Toho večera, když jsem byla na pokraji sil, uslzená a bolavá, jsem najednou pocítila neuvěřitelnou úlevu.

Tohle – on, Patrik – byla zřejmě další škola. Ale už poslední. Poslední zkouška a poslední etapa před očištěním mé karmy a možností poznat skutečné štěstí a klid duše.

Prošla jsem tak dlouhou cestou. Tolik jsem toho musela zažít, tolik bolesti a „facek“, než jsem pocítila, že tohle byla už moje poslední zkouška. Nastala změna. Měli jsme si – obě duše – navzájem odevzdat důležité zvěsti a poznání.

Já se měla naučit pokoře, měla jsem poznat pocit domova, měla jsem si projít rolí ženy, matky, pečovatelky, uklízečky, ačkoliv ne skutečnými, přesto v tomto vztahu potřebnými a skloubenými do jedné osoby. Měla jsem se naučit starat se o domácnost, měla jsem přijít na to, že mě baví vaření, že mě baví „nicnedělání“ a mazlení se s partnerem. Že náhle vůbec nepotřebuju přesně stanovený program a harmonogram na každý den, každou vteřinu… Že umím jen tak v tichu ležet u čtení knihy, novin, internetu, sledování televize, vedle partnera a jeho rodiny. Že nemusím být v práci do půlnoci, ale všechno v pohodě zvládnu do čtvrté hodiny odpolední, a dál se poté věnovat společnému programu s mou novou rodinou. Zjistila jsem, že je velmi důležité a příjemné mít po boku lásku, partnera, který s vámi rád tráví čas, touží po vás a miluje vás. Najednou se všechny hodnoty, do té doby prvořadé, vytratily. Zůstala jen láska a touha stát se skutečnou „ženou“.

Žádné dokazování, předvádění se, získávání přízně. To vše se změnilo v prach. Zůstala jen sebedisciplina, tvořivost a energie tvořit, ukázat své schopnosti, ale moudrostí, intelektem a šikovností.

Co se měl naučit ON?

V tu chvíli, kdy jsem cítila, jak se pouto mezi námi začalo postupně trhat, jsem uslyšela šepot jedné myšlenky, že mě neuvěřitelně miloval. Možná, že vůbec poprvé začal skutečně milovat ženu, jen ho přemohlo něco jiného… Co? Jako by se lekl lásky…

Spouštěč

Byla to už jejich druhá cesta za exotikou během dvou posledních zimních měsíců. Karibik byl jejich rájem na celých deset dnů. Byli tam sami, jen ona a Patrik. Tak to bylo vždy nejkrásnější, romantické a plné lásky. Věnovali se jen jeden druhému. Tato karibská dovolená byla spíš její pracovní záležitostí – kongres se konal v Dominikánské republice a ji pozvala její mateřská nadnárodní reklamní společnost, pro niž pracovala, respektive jejíž franšízu vlastnila. Tento kongres se každoročně pořádal v exotické destinaci a byl jakýmsi vyhodnocením předešlého roku. Jelikož Naomi zastupovala své dvě pobočky, kterým šéfovala – jednu za svou Rodnou zemi a druhou za Ostrov – měla v podstatě nárok na dvě místa, dva účastníky zdarma. Bylo samozřejmostí, že Patrik představoval neodmyslitelnou, povinnou součást jejích cest. Co se poznali, nebyla prakticky nikde sama, vždy jen s ním.

Tentokrát, dokonce tak celkem nesměle, padl návrh, zda by se cesty mohl zúčastnit i jeho syn. Submisivní typ, neprůbojný, ustrašený, uzavřený. S dobrým srdcem. Vysokoškolák. Dostala ho do vínku zhruba před rokem a půl, když se seznámila
s Patrikem. Byl součástí domu, součástí jejich společného prostoru.

Setkání s Patrikem jí vždy připadalo jako osudové. Jako by ho znala v minulých životech. I když měla ráda lidi a byla vždy pozitivní, loajální a sociálně orientovaná, přeci jen po tolika letech samoty, po pěti letech bez partnera, bez vztahu – vážného, trvalého – byla tohle řádná změna.

Ale brala to. Zamilovala se a vše ostatní se stalo součástí… Někdy by určitě upřednostnila samotu a „líbánky“ se svým nejdražším, jen takové sladké nicnedělání o víkendech, sami doma… Někdy se to podařilo… Ale většinou to bylo vzájemné sdílení času a prostoru.

Kromě „bed-time-stories“. Pro ty si už, naštěstí, k tátovi do ložnice nechodil… Teda… Občas…

Zvykla si, stal se součástí jejího života.

Proto ani neváhala s odpovědí:

„Samozřejmě. Pojede s námi, když si to přeješ. Alespoň budeš mít společnost, když já budu na kongresu.“

Mile se na ni usmál a políbil ji. Vždy byl maximálně šťastný, když viděl, že jeho děti jsou šťastné. Když viděl, že se o ně Naomi umí postarat, vypere, vyžehlí a, je-li potřeba, sbalí jim věci. Když se někam cestuje, poradí, co si mají obléct, uvaří večeři, zažertuje si s nimi. Měla ráda humor. Byl pro ni solí života. Tolik úskalí a facek, které v životě dostala, by nikdy bez humoru a schopnosti obrátit i vážné situace na sarkazmus, satiru či ironii, nezvládla.

Někdy jí ani Patrik, ani jeho syn, nerozuměli. Chvíli jim trvalo, než se naučili pochopit řeč jejího těla a očí, než věděli, že sice odpovídá s vážnou tváří a úplně monotónním hlasem, ale že „hláška“, kterou vypustí, bude stát za všechny drobné.

A právě takhle probíhala i celá dovolená. Každé ráno společná snídaně, potom pláž. Dva dny byla Naomi na kongrese, tehdy šli kluci na místní výlet. Jinak oběd, večeře, někdy večerní animační program, někdy byli jen tak na pokoji a hráli karty nebo si četli. Naomi jim před večeří na postel připravila oblečení, co si mají vzít na večeři. Kluci se rádi nechali takhle rozmazlovat, protože ani jeden z nich neměl k módě specifický vztah.

Ještě před dovolenou byla dvakrát u Daniela. Pozorovala změny. Vnímala svět okolo trochu jinak, a hlavně vnímala Patrika jinak. Zřetelněji viděla, jak neustále sleduje směr jejích očí, kterým směrem se dívá, jak k ní vždy doběhne, aby se náhodou nedostala do jakéhokoliv kontaktu s nějakým jiným mužem. Vůbec jí to nevadilo, protože neměla potřebu se s nějakým jiným mužem potkat či seznamovat. Jejím životem byl on – Patrik – a vše ostatní okolo se proměnilo v šeď, v mlhu. Když už mělo ke komunikaci dojít, právě s mužem, tak k ní došlo ne proto, že to byl muž, ale proto, že to byl člověk, se kterým si měli nebo chtěli předat informaci, vtip, nápad, prostě komunikační tok.

Nevadilo jí to, ale vnímala to. Čím dál citlivěji a ostřeji. Vždy se uklidnil, když mu byla vyloženě nablízku. Když se ho dotýkala, lehla si k němu na lehátko, držela ho za ruku. Jinak byl stále ve střehu. Nervózní, neklidný. I přes to, že měl s sebou své milované děti. I přes to, že byli dennodenně spolu, každou minutu, každou vteřinu.

Dřímající šotek konfliktu zároveň v napětí vyčkával. V napětí, které jaksi ze dne na den rostlo a stupňovalo se. Možná to zapříčinil i nedostatek sexu – tím, že objednávali dodatečnou, třetí osobu až těsně před odletem, hotel měl k dispozici už jen apartmán, a ne dva samostatné pokoje. Apartmán měl sice dvě oddělené místnosti, ale žádné dveře mezi nimi, jen příčku s otvorem v prostředku. Tak byli všichni spolu, svorně. Na dovolené.

Něco už ale viselo ve vzduchu. I když paradoxně s jeho synem to bylo skvělé, perfektní. Naomi s ním vycházela ukázkově. Zdálo se, že si vysloveně žádá její společnost. Baví ho řešit s ní svá „vysokoškolská témata“, intelektuálně mudrovat. Dokonce z něj vydolovala i tajemství (samozřejmě s trochou alkoholu) týkající se jeho tajných lásek, vkusu, milenek… Jeho otec se doslova vznášel. Láskou, štěstím… snad to tak bylo.

Měl vedle sebe soběstačnou partnerku, která dovedla všechno zařídit, nikdo z nich se nemusel o nic starat. Jen se tak vezli… plavali v realitě, kterou byla dovolená. Myslela deset kroků dopředu. Cítil z ní lásku, musel lásku cítit. Bylo nemožné, aby nepronikla každou částí jejich těl, ale asi jen těch těl. První fáze lásky. Cítili touhu, přitažlivost, jedinečnost…, ale zřejmě ještě nevěděli, co měli poznat během drastických chvil odloučení.

„Naomi, dáš si Piňa Coladu?“

„Dones…“

„Co byste řekli, že bychom si dnes večer zašli na tu fantastickou show Coco Bongo?“

„Jak myslíš…“ Patrik na ni laskavě a láskyplně mrknul.

„Aha, tam se blíží jeden z plážových prodavačů… Koupím lístky…?“

„Počkej, já je koupím!“ křičel z moře Patrik.

„Nech to, mám u sebe hotovost, tak je koupím a pak se vyrovnáme…“

Lístky tedy byly koupeny a v sedm večer se sešli s ostatními přihlášenými hosty v hotelové lobby, odkud se zajištěnou organizovanou dopravou přesunuli do Klubu. Naomi koupila VIP lístky. Po tolika letech práce si už odvykla přizpůsobovat se ostatním. Neměla to ráda.

Ale z kluků nevycítila jinou tendenci, než splynout s davem v autobuse, proto se ani neunavovala vyrukovat s možností objednat, pro ně tři, taxi.

Byla by to obstarala sama. A to byla další „ne zas tak vhodná“ vlastnost, totiž její přílišná samostatnost. Až příliš se naučila žít svůj život, starat se o sebe a své nejbližší, o firmu, firmy, zaměstnance. Zodpovědnost. Přehnaná zodpovědnost a o to větší nezávislost, suverenita, svébytnost. Co se týče hmotných statků a formy zabezpečení, nepotřebovala nikoho. Byla už tak zvyklá. Ale teď, po dvou letech s Patrikem, to dovedla až do jakéhosi extrému. V podstatě si vždy koupila všechno sama, dokonce i jim. Co se týče darů, neznala její štědrost mezí. Koupila letenky kamkoliv, když ji napadlo. Koupila lístky za kulturou, když cítila, že je potřeba změnit prostředí a být na chvíli jen „sami dva“, zajišťovala běžné nákupy potravin – prostě to neřešila. Ale tím patrně jen druhé straně ukazovala, že tak je to v pořádku. V souvislosti s ní nemá Patrik nic řešit.

Při nejbližším konfliktu, hádce, jí on vytýkal, jak málo času s nimi tráví, nebo že koketovala s muži (během jejich dvou prvních „rendez-vous“) a ona mu zas na oplátku vytýkala, jak je skoupý, jak jí nic nekoupí a jak se ona musí starat o všechno. To byly ty „fatální“ konflikty, které se opakovaly čím dál častěji. Zcela bezpředmětné, protože oba dělali jen to, co si navzájem ukazovali nebo co jeden druhému dovolili – a přitom si to pak vyčítali a hádali se.

Vědomí ještě nebylo rozvinuté. Cítili, že tento vztah je silný. Cítili lásku, ale ještě ji neuměli hluboce procítit. Neměli to „know-how“ potřebné pro vysvětlení si jevů, které prožívali, situací, které se opakovaly. Alespoň Naomi tomu nerozuměla – nechápala, proč neustále cítila naprosté přiblížení se a vzápětí absolutní odpudivou sílu. To flirtování, ke kterému párkrát došlo, nebylo přeci z důvodu jejího zájmu o někoho jiného, to vůbec ne! Bylo spíše snahou upoutat Patrikovu pozornost pokaždé, když cítila, že něco není v pořádku, že se vzdaluje. Nepříliš vhodný způsob, ale ono těžko přemýšlet, co je správné, když jste zamilovaní a neumíte si jisté okolnosti vysvětlit – proč a jak se dějí.

Patrik jí zase natruc dokázal dát patřičně najevo, že do jeho rodiny nepatří a ať je ráda za pozici, v níž se nachází. Vydali se na nákupy. Oni dva a Naomi. První značkový obchod, do kterého vešli, byl jen další fackou. Patrik a syn se od ní oddělili a hrdá Naomi odpochodovala do své sekce. Sešli se u pokladny a každý zaplatil svůj účet. Vskutku příjemný pocit, obzvláště pro někoho, kdo tuhle dovolenou – a mnoho jiného – svému partnerovi daroval a akceptoval přítomnost jeho synátora ve společném pokoji.

Kdo byl v Punta Cana, v Dominikánské republice, a dostal se do Coco Bongo tak ví, že je to mimořádný zážitek. Aréna s bary kolem dokola, se světelnými a mlhovými efekty, vlastní disko show s geniálním programem. Imitátoři zpěváků, tanečníků, do toho zakomponovaná akrobatická show, přičemž se všechno děje kolem dokola, všude a nikde, jako byste byli celou dobu interaktivní součástí této show. Na každém poschodí arény jsou stupínky, na nichž místní „výběrčí“ – nikoliv daní, nýbrž účinkujících – z davu vždy někoho vyberou, pěknou kočku, pár, nadržený pár, milého pána, otylého pána, směšně oblečené turisty… prostě kohokoliv, kdo dané místo na určitou dobu zaplní, zavlní se, odprezentuje. A třeba ho natočí i interaktivní kamera, a třeba ne. Jde jednoduše o formu interaktivní zábavy a patří to k show Coco Bongo.

Samozřejmě že se výběrčí, pikolík, zastavil i u Naomi. Pochopitelně odkráčela k určenému stupínku a začala se vlnit. Cítila, že odezva o tři metry dál za jejími zády, v podobě přihlížejícího Patrika, není zrovna pozitivní, a tak se raději v polovině skladby ze stupínku vrátila na své místo.

„Předváděla ses. Zase ses musela ukazovat. Musíš vyčnívat z davu, jako vždy, a nemůžeš normálně posedět na místě…“ zaznívaly jeho výčitky cestou domů.

Už to nezvládala, nemohla uvěřit – nevinný tanec v rámci show, kde to navrch patří k programu a dotváří celkový efekt, kde se účastníci běžně předhánějí v tom, kdo si alespoň na pár minut či vteřin zatancuje na vymezeném půlmetrovém výseku…

Na pokoj se večer vrátili mlčky. Ačkoliv, velmi čilá a živá konverzace probíhala mezi ním a jeho synem. Ne však s ní. Čím živější a spontánnější (navenek?) byla debata mezi nimi, tím izolovanější, sklíčenější a smutnější se Naomi cítila.

Ráno, když se vzbudili, nezaznělo dokonce ani pouhé „Dobré ráno…“. Mlčeli celou zpáteční cestu letadlem z Karibiku do Evropy, mlčeli celou cestu autem z letiště domů. Mlčeli už třicet šest hodin.

Doma se přivítali s prázdným domem. Naomi všem vybalila, uklidila věci, pustila pračku… Běžná rutina.

Ticho.

Napětí se dalo krájet.

Celé se to zaseklo v bodě, jako kdyby zapomněli mluvit. Měl by přijít logoped a opět je to naučit.

Ráno druhého dne po návratu. Každý si jde za svou každodenní rutinou – práce, schůzky, domů.

Shodou okolností, šťastnou či nešťastnou náhodou, měla Naomi v ten den návštěvu. Sestřenice, která žila v Kanadě, a s níž měla velmi blízký vztah, se přijela podívat na své blízké, na svou rodinu. V Naomině městě se však měla zdržet jen ten večer, pak pokračovala v cestě za rodiči. Byly si nejbližšími přítelkyněmi a sestřenice navíc byla ve třetím měsíci těhotenství, nemohla se s ní tedy nesetkat. Za normálních okolností by ji pozvala k nim domů, ale teď to nebylo možné. Do dusné atmosféry zamlklého akvária by to bylo nanejvýš nevhodné – nikdo by se necítil komfortně. Tak se dohodly, že se sejdou v restauraci ve městě, dají si večeři a možná vínko – to jen možná – sestřenice je těhotná, zřejmě pít nebude, a Naomi pojede autem. Vlastně to mělo být jen obyčejné posezení, pokec s nejlepší kámoškou, ještě k tomu sestřenkou, s níž se neviděla dva měsíce. Poslala Patrikovi zprávu přes messengera:

„Večer si jdu posedět se sestřenicí. Přijdu okolo deváté. Píšu to takhle, poněvadž se nebavíme, ale ať aspoň víš, kde jsem.“

Nic.

Žádná reakce.

Když přišel Patrik večer domů, Naomi už byla v posteli. Syn byl někde se svými kamarády. Patrik byl tedy zřejmě také s kamarády, někde. Pokud chce něco říct, tak nepoví nic a ticho. Naomi nebude vyzvídat, kde byl. Je příliš hrdá, než aby vedla křížový výslech. Vždyť na tom ani nevidí nic špatného nebo zakázaného. Kýchl. Ona: „Na zdraví.“ On: NIC. Další ráno, další probuzení… další nic, další ticho.

„Prosím tě, co ti vlastně přelítlo přes nos? Co ti tak vadí? Že jsem šla v Coco Bongo tancovat?“

„A co tobě vadilo na letišti, že ses chovala tak arogantně?“

Ach, zapomněla na ten malý incident, na ten přešlap, kdy Patrik vešel se synem do obchodu, tedy vešli všichni společně, ale vydali se jaksi každý svým směrem. Oni si šli nakupovat svoje a Naomi zase to svoje. V jednom obchodě, dva muži a jedna žena. Sešli se u pokladny, kde si každý zaplatil to své. Mrzelo ji to, to ano. Hodila na ně arogantní pohled a ostře reagovala, když jí chtěli vzít její nákupy: „Není třeba, zvládnu to sama.“ – sarkastický, arogantní ostrý tón. Situaci tím samozřejmě nepomohla, jen tím přiložila na doutnající uhlíky.

Přišlo jí zkrátka líto, že se celou dobu o všechno a všechny stará. Ano, přízemní a ubohé, teď to vidí. Ale tenkrát to tak cítila a prožívala – jako by k nim nepatřila, jako by byla jen nějaká milenka či služka, a ne rovnocenná partnerka. Se současným vědomím by takové reakce určitě nenastaly. Odehrával se film, který prožívala sama. Dívala se do zrcadla sebe sama – Patrik dělal jen to, co mu naprojektovala svým jednáním. Kdyby se neustále nehrnula do placení, nejspíš by jí kluci nenechali bokem. Oni ji díky tomuto gestu nepovažovali za bezcennou služku, ale za silnou vůdkyni, která se o sebe umí a chce postarat. To byly ty odchylky. Přízemní lidské odchylky, bez kterých by byl život hezčí. Bez nich by se nedopracovali k fatálnímu krachu, naprostému ponížení se na nejprimitivnější úroveň. Bez nich by se o dva dny později neobjevila v telefonu zpráva: „Bude lepší, když se rozejdeme…“

Textová zpráva v mobilu toho rána po dvou dnech ticha. Víkendového rána, kdy jen narychlo vyběhla z domu na „zkrášlovací kúru“ ke kosmetičce. Protože bylo doma dusné ticho, tak jen při odchodu zahučela: „Jdu ke kosmetičce a na masáž.“ Normálně taková procedura trvá dvě hodiny a on to velmi dobře věděl. A přesto, co ho dohnalo k napsání takové zprávy? Tehdy tomu nerozuměla a nazvala to ješitností, slabostí chlapa, který nezvládá ženu, protože je silná, výjimečná, samostatná a soběstačná. V podstatě mu nijak neubližuje a právě tím mu ubližuje. Tím, že neexistoval žádný zásadní fatální důvod, že se podřídila jejich domácím pravidlům, že jim byla po ruce, tím už se nedala ta „téměř dokonalá“ bytost snést. Nelze, aby to všechno jedna žena zvládala a tolerovala.

Kluci byli zvyklí papat, jak to nazývali, v šest večer. Zpočátku jí tento čas činil značné problémy. Za posledních pět let samoty, podnikání a tvrdé dřiny si navykla končit ve své firmě či končit poslední pracovní schůzky v devět, deset večer, a po nich ještě absolvovat své tréninky. Patrik se pochopitelně o večeři postaral, první měsíce. Buď něco koupil a uvařil, nebo objednal kvalitní donášku.

Ale čím dál častěji jí při jakémkoliv zpoždění dával zřetelně najevo nespokojenost. Ona se sice snažila odejít z práce v pět, jenže tehdy pracovala na dvou velkých mezinárodních zakázkách. Její zaměstnanci už ve firmě pomalu nocovali a ona se snažila všechno změnit a přizpůsobit se novému životu. Častokrát trvalo nad rámec vytyčeného času vůbec se dostat v dopravní špičce do nového domova, k Patrikovi a jeho synovi. K tomu nesla zodpovědnost za firmu a zaměstnance. Už po prvních měsících pochopila, že její finanční stabilita a soběstačnost, jsou důležitými imponujícími prvky či „známkami jejího charakteru“. Naomi to nijak nepřekáželo, až doposud se celý život o sebe starala sama, tak proč ne i nadále… Problémem bylo skloubit v sobě: novou rodinu a své povinnosti, očekávání, jež cítila jako daná a stanovená, zabezpečení plynulého fungování firmy, zajištění financí a dalšího na mnoho let do budoucna, aby stále měla na účtu dostatek a mohla být i nadále samostatná, živit sama sebe, sem tam koupit dovolenou či dárky (i nové rodině) a ještě mít dost času na vaření, domácnost, oblečení, šatníky, praní, a když vypadla uklízečka, tak i na žehlení, mytí nádobí, vytírání, čištění a domácí práce vůbec. Skloubit to vše s návštěvami známých a rodinných příslušníků, s tím spojeným dalším vařením, společnými nákupy, dovolenými, cestami za golfem. Golf.

To vše ji samozřejmě bavilo, ale taky na to musela mít, potřebovala na to také vydělat. A jak to tak vypadalo, tak nejen v danou chvíli, ale i v budoucnu. Dostávala se do celkem dobrých stresů. Na jedné straně milovala Patrika a tento životní styl (ve větším klidu a pohodě jí připadal příjemný). Na straně druhé musela vymyslet jak a kde získat zakázku na potřebnou sumu, aby měla úspory na minimálně dvacet let takového života. Pracovala přeci jako generální ředitelka dvou sekcí mezinárodního koncernu. Byla to její noční můra. Začala se zamotávat víc a víc do vlastní sítě, přesněji řečeno do vlastní pasti.

Nové obzory, vlastní podněty na nové aktivity, které by ji uživily, se vytrácely prakticky každým dnem. Aby neprovokovala, nedomlouvala už žádné PR schůzky, žádné pracovní obědy, natož obchodní večeře. Pokud měla něco nezbytného zajistit (ovšem výhradně operativního charakteru, nikoliv strategického či plánovaného řešení), pozvala obchodní partnery domů k Patrikovi nebo šli na večeři všichni – i Patrik.

Věděl o ní úplně všechno.

Jenže Naomi v pracovní oblasti trpěla. Dostávala se víc a víc mimo dění, mimo informace. Nevadilo jí to, byl to vlastně větší klid. Jen ji zneklidňovalo, jak zajistit na svůj účet sumu XYZ, a stát se tak Patrikovi obstojnou a soběstačnou partnerkou.

Čili opak ženského principu.

Nikoliv jak se o ní někdo – dobře zaopatřený partner – postará, ale jak ona vystačí s úsporami po jeho boku…

Tak, dilema vyřešeno.

Patrik ho vyřešil. Prostě ho vyřešil.

Všechno spustil ten rozchod.

Při finálním vystěhování – proběhlo během dvou hodin – už nebylo Naomi, s její tehdejší výbušnou povahou, zapotřebí ještě něco vysvětlovat. Jedna jediná SMS? „Rozchod“?

Jako tajfun otočila svůj mercedes, zaparkovala před domem, kde už nikdo nebyl, a začala balit. Rychle a zběsile, neuváženě. Patrik ji zastihl, až když snášela dolů poslední, věcmi nacpané, zavazadlo do kufru auta. Chtěl ještě něco vysvětlovat. Ale v ten moment už nebylo co.

Ne v tu danou chvíli.

Plakali oba.

Dvě tvrdohlavé bytosti, ješitné a nevědomé, možná zničili něco krásného a schopného přežít i smrt…

Nezvládli to.

Tentokrát ne. A nevěděli, zda dostanou druhou šanci.

Deník – DEN 2

Tohoto dne jsem zažila neuvěřitelné poznání. Celý den jsem byla smutná. I přes jednu veselou událost, a sice jednodenní krátkou návštěvu mé drahé sestry, i přesto, že jsem byla na obědě se svými nejlepšími kamarádkami a mou nejmilejší sestřičkou, i přesto, že mi další kamarádka zařídila snížení úrokové sazby hypotéčního úvěru v bance, i přes to všechno jsem cítila smutek. Snad jsem podvědomě čekala na SMS, na květinu, na jedno pěkné slovo od Patrika k mému svátku. Nic takového se nestalo.

Moje citlivá nálada se nadále stupňovala. Večer jsem už sama v kanceláři plakala a nemohla přestat.

Musela jsem se projet autem a mluvili za mě „jiní“ jménem Patrika. Slyšela jsem, přesněji řečeno, měla jsem vidinu budoucnosti, jeho hlasem:

„Naomi, miluju tě, uvědomil jsem si to. Nikdy jsem nikoho nemiloval tak, jako tebe. Dala jsi mému životu smysl. Nechci tě ztratit. Chci se o tebe starat, učinit tě šťastnou, splnit ti všechna tvá přání… Byl jsem sobec, zaslepený a zablokovaný. Ty jsi mi ukázala cestu a směr, jak to změnit. Že to mám změnit. Jinak bych byl celý život smutný, zaměřený jen na materiálno a peníze, a opičí lásku ke svým dětem… Nikdy bych nepoznal skutečnou lásku, humor, radost… Děkuju ti za to. Miluju tě a hrozně rád bych ti to dokázal a udělal tě šťastnou.“

Náhle jsem se začala cítit líp… Naprostý vrchol dne byl, když jsem přišla domů. Alice, moje spolubydlící, na mě už „čekala“ s krystalem.

Kdo mi jí vlastně přitáhl do života? Jak se v něm tohle dobré stvoření ocitlo? Tahle osůbka s čistým srdcem a otevřenou myslí je sídlem duchovních sil a procesů uvědomění. Vešla do mého života, aby mi pomohla „pochopit“ a vkročit konečně na cestu, po níž mám předurčeno jít, a nepokračovat už v cyklech patřících minulosti.

Byla mým důkazem toho, že v životě někdy musíme překonat všechny ty zvraty, bolesti a radosti, že máme potkat tolik různých, lepších či horších lidí, aby nám pomohli dostat se k těm posledním „pomocníkům“ předurčeným ujistit nás, že naše intuitivní představy jsou správné a že jsme blízko cíle.

Alice se pustila do výkladu. Někdy mi přišlo, že za formou, jíž komunikuje s kyvadlem, se skrývá rozhovor s někým jiným, něčím jiným. V tu večerní hodinu mi však všechna její odhalení neuvěřitelně pomohla. Začala mě „odkrývat“ a já pochopila, že tu jsem pro nějakou životní misi – poslání jaké má každý z nás – a veškerý můj smutek, veškeré nepřejícné myšlenky, lidé a stavy začali být neopodstatněné.

Pochopila jsem, že se mám vydat na cestu očisty, změny vnitřního nastavení – nastavení nitra. Už mám všemu a všem odpustit. Moje spolubydlící – andílek, kterého mi pravděpodobně podstrčili úmyslně na mou životní dráhu – mi řekla (respektive reprodukovala, co jí sdělil její „krystal“): že všechny mé čakry jsou otevřené na maximum, jsem otevřená vesmíru a je ve mně velké duchovno. Na vesmír jsem už napojená. Ještě nikdy u nikoho takovou energii neviděla. Mám v sobě zářivé světlo a dokonce při mně stojí archandělé: Michael a Raziel. Všechno dokážu ovlivnit vírou a myšlenkami. Bude se mi dařit v každé oblasti – cokoliv si usmyslím, naplánuju, udělám – vše se mi bude dařit, pokud tak budu činit od srdce, s láskou, vírou a odhodláním. Mám se věnovat své tvořivé energii, přát si a povídat si s anděli, vesmírem a archanděli, a vše se mi splní.

To, že jsem potkala Patrika, se mělo stát, bylo to vzájemně prospěšné. A díky němu nyní mohu rozvinout své „neprobádané“ schopnosti. Patrik měl možná rovněž něco pochopit, změnit. Je toho dost, ale to už bude jenom na něm: zablokované čakry, přízemní myšlení, nemá v sobě lásku, neumí prožít skutečnou lásku, upíná se na materiálno, na to, co vlastní, má rád jen své děti, přesněji řečeno – je ovládaný, má v sobě smutek.

Se mnou měl možnost poznat, co je to láska, radost, humor, denní radosti, neupínat se na peníze a materiálno. Musí se ale odblokovat, dostat na jinou duchovní úroveň, začít na sobě pracovat. Dokud to neudělá, nebude nikdy šťastný.

Ta moje energie je údajně neskutečná, jen dosud nebyla použita správným směrem. Musela jsem nejdřív poznat pocit domova a klidu (s Patrikem), potom bolest a pak sama sebe. Sebepoznání. S Patrikem jsem se měla naučit vést rodinný život a zjistit, že se mi to líbí, že jsem zodpovědná a starostlivá, mám vztah k vaření a domácnosti, a hlavně že umím milovat jednoho jediného člověka, kvůli němu se změnit a pracovat na sobě.

Doslova toto mi Alice řekla.

Mám naplnit své životy, přičemž budu přesně vědět jaké… Stojí při mně archandělé Michael a Raziel, nastoupila jsem cestu duchovního dospívání, proto mi už údajně přišli na pomoc.

Pochopitelně jsem si hned vygooglila, co vlastně archandělé jsou, aby mi to celé dalo alespoň trochu smysl. Ve stavu smutku a utrpení vám totiž jakákoliv dobrá a nadpřirozená prognóza dává světélko naděje.

„Archanděl Michael je jedním z hlavních archandělů a je nejblíže Bohu,“ – to jsem vyčetla na internetu – „je andělem ochrany, míru, bezpečnosti a pohybu vpřed. Michael má pomoci překonat strach, dát nám sílu a ukázat cestu, aby naše další počínání bylo správné.“ Tak Miku, vážně děkuju, protože tohle usměrňování teď potřebuju ze všeho nejvíc. Už nemůžu panikařit, nemám energii na odbočování na různé lesní a luční cestičky, narážet sem tam na medvěda či zmiji, vracet se na ten samý začátek zas a znova…

„Raziel vám může pomoci pochopit ezoteriku, principy projevu, posvátnou geometrii, kvantovou fyziku a další informace na vysoké úrovni. Zároveň vám může otevřít cestu k vyšším úrovním psychických schopností a zvýšit vaši schopnost vidět, slyšet, cítit a poznat božské vědění. Raziel vám, jakožto božský průvodce, může pomoci též s projevem.

Raziel je milující, laskavý a inteligentní. Jeho přítomnost se může zdát subtilní, ale postupem času jak ho vzýváte, si uvědomíte jeho pozitivní vliv ve svých duchovních cvičeních.“

Alice mi vysvětlila, jak fungují čakry a jejich význam.

Opravdu jsem netušila, že mají takový význam. Samozřejmě, po subjektivním opisu stavu mých čaker, které jsou údajně maximálně otevřené a zharmonizované, mě tato tématika prvně v životě nadchla natolik, že jsem strávila hodinu nad studiem jejich významu. Bylo mi velmi sympatické, že moje sedmá čakra je propojená s první základní a obě jsou sobě otevřené.

Kdo se vyzná v čakrách, ví, že to znamená hodně. V mém zoufalém rozpoložení a ubohém stavu byly právě takové zprávy nejvzácnější. Dávaly mi naději, víru, že nejsem až tak „budižkničemu“, a že ve mně přeci jen něco dobrého musí být, a že se tohle současné utrpení v štěstí obrátí…

Tonoucí se stébla chytá.

Před patnácti lety…

„Zavolej mi Naomi, prosím tě.“ i přes zavřené dveře slyšela razantní hlas svého šéfa, jak křičí na tu milou paní sekretářku.

„Ano, slyšela jsem!“ vyšla ze své kanceláře přímo do sekretariátu. „Jdu.“ Mrkla na vedoucí sekretariátu a vydala se ke dveřím generálního ředitele. Ještě než vzala za kliku, otočila se na tuhle jí ze srdce nejmilejší paní, jakou kdy v životě potkala. Byl to jejich signál. Paní Marta jí kývla hlavou, že vypadá fantasticky a že je jednička, a Naomi tak mohla klidně vejít.

„Dobré ráno!“ zašveholila zvesela, když uviděla velkého, zkormouceného a nanejvýš vážného ředitele.

„Ahoj Naomi“ zorničky se mu rozšířily, když ji uviděl, a po opálené tváři se rozlil obrovský úsměv. Fešák, pomyslela si Naomi. Paní Marta má pravdu, je to pěkný chlap, musel být moc hezký, když byl mladý, a stále má šmrnc a hlavně to vyzařování. Není divu, že si za generálního zvolili právě jeho.

„Jak se máš, naše krásná Naomi? Jaký byl víkend?“

No super, takže ten děsně přísně znějící hlas, když ji dal zavolat, byl jen zástěrkou vzbuzující disciplínu a respekt. O co tu teď jde? Chce si jen pokecat?

„Dobrý, byla jsem tady – v práci. Dotáhla jsem ty organizační záležitosti ohledně tvé cesty do Itálie a připravila ti rozpočty na všechny plánované reklamní akce do konce roku. Máš to v podpisové knize. Viděls to už?“

„Ale Naomi, to přeci nemusíš tak přehánět. Vždyť to má čas. Ty jsi tu už pomalu pořád… Kdykoliv sem někdo přijde, najde tě tu i o víkendech… Vážně, nic tak nehoří… Jedině, že by ses sem chtěla nastěhovat.“

Ale hoří. Naomi bylo jen dvacet pět. Byla čerstvá absolventka, dokončila dvě školy najednou – ekonomii a práva. Paní Marta ji objevila na jedné akci, kde postávala jako hosteska ještě v době studia, a hned ji doporučila ředitelovi za asistentku. To byl její život, takhle lehký a plynulý. Disciplína, sebekázeň, kontrola. Ve škole byla vždy ta nejlepší, během studia milion aktivit – sportovních, vzdělávacích, výdělkových. Prostě měla cíle, ambice, jasné nasměrování. Žádní kluci, žádné vztahy, žádná vidina rodiny. To byly naprosto vzdálené a nepolapitelné mety, které v té době do jejího života nepatřily.

„Vypadáš dnes skvěle, Naomi, ostatně jako vždy.“

„Děkuju“, usmála se a modrá kukadla jí zasvítila. Byla zvyklá na poklony ze všech stran. Čím víc ji mužské pokolení nezajímalo a ignorovala ho, tím přitažlivější pro ně byla. Mucholapka.

„Půjdeme dnes na oběd? Řeknu Martě, ať nám zarezervuje stůl. Už otevřeli tu novou restauraci, prý nějaký francouzský koncept, tak bychom se tam mohli zajít podívat.“

„Ano, jasně. Je to vše, co jsi chtěl?“

„Ne, ne. I když to, co ti musím říct, nebo tedy na co se tě musím zeptat, mi je trochu proti srsti… jenže nemám vhodnějšího člověka…“

„Co se proboha stalo?“ skočila mu Naomi do řeči.

„Nic, nic. Nevím, zda už jsi slyšela, že otevíráme další dceřinou firmu v zahraničí. Potřebujeme tam dát multilingvistu, někoho, komu věříme… a hlavně chytrého, inteligentního, šikovného pracanta, vůdce. Myslím, že ty splňuješ všechna kritéria, a k tomu jsi svobodná, tak předpokládám, že nebudeš mít problém se dlouhodobě přestěhovat. Jak tě znám, budeš přímo skákat radostí, že můžeš odjet.“

„Páni! Děkuju. Moc si toho vážím, že jste mě…“ napadlo jí, že s tím asi nemuselo souhlasit úplně celé představenstvo. Minimálně byl proti jeden beznadějně zamilovaný ředitel, který se údajně kvůli Naomi rozvádí, a generální to nemůže rozdýchat, protože alespoň takhle si to pro sebe vyhodnotil…“Kam přesně by to mělo být? a od kdy? Budu tam sama? Nebo jedou i další kolegové?“

„Víš co? Všechno to probereme na obědě…“

Tanečním krokem vešla do sekretariátu. Paní Marta už o tom očividně věděla, protože ji čekala se skleničkami šampaňského. Aj, jak tuhle paní měla ráda, byla to dáma s velkým „D“. Naomi si vždy říkala, že se od ní musí učit její způsoby, vystupování, gestikulaci, projev a diplomacii při jednání s kýmkoliv. Byla jejím vzorem a Naomi byla zase jejím oblíbeným miláčkem, a nejen paní Marty. V této úspěšné celostátní firmě s honosným kapitálem ji milovali všichni.

Byla mladá, krásná, ale i chytrá. Jiná, než její vrstevníci. Oplývala vrozenou nadprůměrnou inteligencí a intelektem. Byla slušná a úslužná, pracovitá, nekonfliktní. A ještě navíc sexy. Hned od začátku si ji zamilovali pochopitelně všichni muži, a postupně si získala i ženy. Právě tím svým nenuceným chováním. Kolegyně tak zjistily, že Naomi je neohrožuje, ale že spíš pomůže. A hlavně se nevyvyšovala, nezneužívala svůj vzhled ani jiné kvality. Byla prostě bezprostřední a vyrovnaná, mladá a neposkvrněná. Připravená do života.

Z oběda se vrátila celá u vytržení. Tou cizinou je její vysněná země! Na jihu, u moře – respektive obklopená mořem. OSTROV! Sluneční ostrov!

Stěhovat se měla už za měsíc. Natrvalo, tedy dokud bude filiálka funkční a zisková. Mohla tam využít svých sedm cizích řečí, které plynně ovládala, především angličtinu, ruštinu, řečtinu a italštinu.

Už se nemohla dočkat. Cítila, že to bude její životní příležitost, její kariéra, její budoucnost a ohromná šance. A hlavně, vypadne z Rodné země – nenáviděla ji a nikdy v ní nechtěla žít. Cítila se jako mimozemšťan. Nevěděla proč, ale už od studia na vysokých školách měla neustále tendenci utíkat do zahraničí při každé možné příležitosti.

A tak odjela. Rozloučila se s mamkou, babičkou, tetami. Se sestrou už ne, protože ta studovala medicínu v Paříži, kam získala stipendium. Další šikulka.

Na Ostrově vedla filiálku úspěšně rok. Pak se představenstvo rozhodlo celou firmu prodat zahraničnímu investorovi, který pobočku na Ostrově nepotřeboval, protože tam už sám působil. V podstatě jen pod sebe přesunuli portfolio aktivit, které tam rozvinula a zajistila Naomi. Byl to rok dřiny, pracovala skoro dvacet hodin denně. Výsledky byly neuvěřitelné – vlastně ne, byly důvodem, proč rating firmy tak stoupl a tudíž se ji domácí majitelé a její oblíbený generální ředitel rozhodli prodat. Za astronomickou sumu. Byli by blázni, kdyby to neudělali.

Naomi se tím svět nezhroutil.

Na Ostrově už byla doma a etablovaná a již dávno měla připravený plán B. Ona je samostatná jednotka, silná. Umí řídit firmu sama, nepotřebuje šéfy a vlastně nad sebou už nikoho nesnese.

Zvládne to sama. A hned dvakrát.

Doletěla na vytoužený Ostrov a ihned ji ovál horký mořský vzduch. Byla štěstím bez sebe. Cestu a celou organizaci svého dalšího pobytu na Ostrově si měla zařídit sama, a tak si to i patřičně zajistila se svou příznačnou dokonalostí. Na letišti ji čekali místní firemní právníci i s autem, pronajatým na jeden rok. Nějaká Toyota Corolla – na začátek stačí. Předali jí vůz, klíče, mapy s vyznačenými jejich úřady a nově otevřenou kanceláří, jejím „office“, které má nyní Naomi šéfovat, a dohodli si termín setkání na následující den. Naomi sedla do auta, otevřela okénka a vydala se ubytovat. Místní právníci jí zprostředkovali, či spíše doporučili, bydlení v nějakých pěkných apartmánech, které byly součástí hotelového komplexu, jehož majitel byl partnerem této právnické společnosti, jakýsi pan Andreas. Ve své podstatě jí bylo jedno, kde bydlí. V mapě zjistila, že tento polyfunkční komplex se nachází přímo v turistické části města, čili zhruba padesát metrů od pláže. A ještě lepší, jen deset minut od jejího budoucího pracoviště. K jejímu překvapení byla ta poloha ještě o hvězdičku kvalitnější. Po sjezdu z dálnice – která spojovala její budoucí bydliště s hlavním městem a letištěm, kam bude zřejmě častěji cestovat kvůli klientům a mateřské firmě – jí trvalo jen dvě minuty, než dojela na místo určení. To je úplně nejlepší poloha, jakou si vůbec mohla vybrat, a zřejmě ani právníci netušili, jak skvělou službu jí tím udělali. Miluje moře, miluje pláž, slunce a sport. Všechno měla blízko, a veškeré možnosti efektivního využití času jí byly otevřeny. Ani minutu nazmar. Ráno si půjde zaběhat k moři, vykoupe se, osprchuje, převleče a pak ji čeká „office“ anebo „terén“, jak to nazývala – zkrátka práce v kanceláři nebo jednání v terénu, podle potřeby.

Dojela do hotelového komplexu „FLAMINGO“, zaparkovala a vydala se na recepci. Jak procházela kolem pool-baru, zaslechla, jak někdo anglicky volá:

„Hello, jste slečna Makie?“

„Ano, jsem.“ Odpověděla též anglicky

„OK… dáte si kávu nebo něco k pití? Whisky?“ Měl zářivé oči, i když vypadal velmi přísně. Věk odhadem kolem pětapadesáti, šedesáti let, tmavší opálená pleť, zelené pronikavé oči, které se smály.

„A vy jste…?“ málem řekla: „… zdejší barman?“ ale něco ji zastavilo.

Občas poslechla svou intuici, namísto té proklaté mysli. Občas. Škoda, že ne vždy. Její životní cesta by byla možná jednodušší… možná… a možná měla být přesně taková, aby spadla na samé dno a zjistila, kým ve skutečnosti je. Cesta k tomu poznání byla dlouhá. Kdyby jí o tom někdo tehdy řekl, pochopitelně by nevěřila. Jí? Jí se přeci nic takového nemůže stát. Je krásná, mladá, chytrá, má před sebou úspěch, bohatství a slávu. A po boku nejlepšího a nejkrásnějšího chlapa. I rodinu, i když to si zrovna nedovedla tehdy představit. Tvrdila to, ale ve skutečnosti to její sen tenkrát ještě nebyl. Dítě, její vlastní dítě, se jí ve snech skoro nikdy neobjevovalo. Toužila po lásce, opoře a denně snila o svém „vyvoleném“. A tam to celé také končilo. Do té chvíle v jejím životě mnoho mužů nebylo. Tedy, bylo jich hodně, ale jen jako „žebravých psů“. Naomi se zamilovala jen do jednoho, asi ve třetím ročníku na vysoké škole. A přibližně po šesti měsících randění s ním i přišla o panenství. Pak se s ním obratem rozešla. Od té doby to byla už jen taková zajímavá hra na kočku a na myš, na krásku a zvíře. Muži po ní šíleli, dvořili se jí a Naomi si to vychutnávala. Byla milá, zábavná, byla miláčkem každé společnosti, zbožňovali ji. Byla ženou „na tancovačku i na ples“. Dokázala vést konverzaci na jakékoliv téma, chrlila vtipy, měla v malíčku biografie lidí, jež ji zaujali. Zkrátka, nenudila dámskou ani pánskou společnost. Vlastně ani ona sama neznala nudu, tak zákonitě nikdy nemohla nudit ostatní. Byla jako vítr v plachtách, vždy v pohybu, bez zastávky, aktivní a neúnavná. Její jedinou relaxací byl spánek a opalování se na pláži. A i tento oddych byl předem pečlivě naplánován – co bude na pláži číst, na jakém projektu pracovat, jakou firemní strategii vyvine, kolik minut bude plavat, jakým stylem, zda bude obědvat či ne, pokud ano tak v kolik hodin a v jaké kvalitě, aby náhodou nepřibrala. Každý den musel zahrnovat i nějakou sportovní aktivitu bez ohledu na to, zda se jí chtělo, nebo zda po celodenním stresu padala únavou, jako tolikrát. Nešla spát, dokud nesplnila vytyčený cíl, ať již sportovní, společenský nebo vzdělávací v podobě čtení odborné literatury, zdokonalování se v cizích řečech či studia umění. Frustrace z nesplnění by byla enormní a z ní setrvávající feedback by trval i několik dní.

Nikdy se sebou nebyla spokojená. Měla pocit, že ji nikdo neuznává pro to, jaká je. Nikdo ji tak přeci nemůže uznávat. Vždyť ještě ničeho nedosáhla. A v dnešní společnosti se hodnota dokazuje získanými zlatými medailemi, úspěchem, penězi, mocí, prestiží, respektem, no ne? a místo, to si musí obhájit. Tato od dětství zakořeněná okolnost, respektive masáž společností, v ní neustále vyvolávala silný pocit bezmoci.

O něco později po krátkém setkání s Andreasem, měla na recepci potkat někoho osudového, možná někoho, s kým by mohla být skutečně šťastná po celý svůj život. Buď nebyla připravená, nebo jejich setkání nemělo správné načasování. Po pár krocích ho spatřila… Tedy, spíše on ji.

Naomi už po své první lásce, dost platonické a krátké, neměla žádný vztah. Nikdo ji neoslovil, neupoutal. Těšila se z pozornosti, z neutuchajícího rozruchu kolem ní, ze šumu, který vyvolávala, ale to bylo všechno – nikdo se jí dostatečně nezamlouval. Proto nevěřila, když viděla reakci toho člověka na recepci.

Když vešla do vestibulu hotelu, padl jí zrak na recepci a u ní natočenou zády mužskou postavu od pasu nahoru. Takové krásné tělo, i když jen od pasu nahoru, snad ještě neviděla – neskutečně široká ramena, tělo ne kulturistické ale přirozené, ladně se zužující do štíhlého trupu, opálená kůže, černé nakrátko ostříhané vlasy. Byl dost vysoký, jak to tak z dané vzdálenosti vypadalo.

„Hello“, pozdravila.

„Hello“, odpověděl znuděným hlasem a pomalu k ní otáčel hlavu, trup, celé tělo. „Ou, hello!“ když ji spatřil, celým tělem mu proběhlo škubnutí… Snad v setině vteřiny stál u ní – asi tu recepci přeskočil. Podal jí ruku a sevřel takovou silou, že jí pomohl jen hluboký nádech. Díval se jí do očí tak, až měla pocit, že se rozteče jako zmrzlina. Vypadal jako Ricky Martin v kombinaci se Sylvestrem Stallone. Neskutečně hezký, nehorázně mužný, takový sexy.

Po třech minutách ticha se jí představil. Bradley, syn Andrease, majitele hotelu. Tedy, oni oba byli majiteli, poněvadž šlo o rodinný hotel. On byl spíš „nastávající“ majitel, současný přebírající, výkonný ředitel.

Teď už po uši zamilovaný ředitel. Zamiloval se na první pohled.

A začala se neuvěřitelná romance, která trvala osm let. Naomi v té době žila stejně jako většina „nevědomých“ lidí na této planetě. V první řadě si vůbec nepřipouštěla, že ji Bradley miluje takovou, jaká je, že se do ní zamiloval pro NI. Měla pro něj význam přesně taková, jaká byla, jak vypadala, co vyzařovala, jak se pohybovala, jak a co mluvila a jak se projevovala. Miloval její úsměv, smysl pro humor a zářivá modrá kukadla, její houževnatost a nekonečnou energii. A samozřejmě to vše bylo podpořeno vášní, nekonečnou a neutuchající.

Ubytoval ji tak, aby ji měl stále na očích. Její apartmán byl pár kroků od jeho kanceláře a okna směřovala přímo do zahrady s bazénem a barem, aby měl přehled, kde se Naomi pohybuje. V pokročilém stádiu už šlo spíše o vojenskou základnu, odkud mohl sledovat, zda se někdo podezřelý (z jeho rodiny) neblíží a nemůže ho tak nachytat…

Byl totiž ženatý.

Měl dvě děti.

Naomi se to dozvěděla hned na jejich prvním rande.

Nelhal jí a to na něm bylo ještě sympatičtější. Tomuto okouzlujícímu, neskutečně dominantnímu a krásnému mužnému chlapovi odolávala – celých pět dní. Když ji poprvé pozval na večeři, věděla, že je zcela a naprosto v pasti, i když si namlouvala, že má vše pod kontrolou a tohle bude jen takový letní flirt na pár měsíců, dokud tu bude bydlet a nenajde si něco v hlavním městě, kam se měla firma časem přestěhovat. Namlouvala si to zbytečně. Byla ve vztahu, jaký vždy odsuzovala. V zajetí muže, který dělal přesně to samé, co její otec. Teď se ocitla na druhé straně, na straně milenky. Cyklus se uzavřel – a začalo další cyklení.

Tyto výrazy jí před sedmnácti lety nic neříkaly. Byla mladá, naivní a zamilovaná. Ohromně zamilovaná, tedy oni oba. Stalo se jen to, že si začala vytvářet ten samý cyklus, jaký prožila v dětství, jen v něm tehdy bojovala na opačné frontě. Rozdíl mezi Bradlym a jejím otcem byl v tom, že Bradley své děti miloval nadevše a staral se o ně, a taky se opravdově zamiloval. Prvně v životě, nečekaně a neplánovaně. Nikdy necítil lásku ke své manželce – vzal si ji, protože si to společnost žádala, bylo to tak dané, někdo to tak stanovil. A ona otěhotněla, měli dvě děti rychle za sebou a pro něj, čtyřiadvacetiletého, to měla být předurčená životní cesta.

Takový zlom nečekal. Ani Naomi ne.

„Kde je Naomi?“ zaslechla vysoký ženský hlas, rozléhající se celou hotelovou zahradou.

„Nevím, asi u sebe v apartmánu.“ ozval se zpoza recepce Bradlyho hlas.

„Ach, OK.“ a během chvilky už byla paní domácí, Bradlyho máma, u ní v apartmánu. V jedné ruce držela zabalenou ikonu Panenky Marie jakožto dárek, a v té druhé květiny ze zahrady. Jakmile vešla, začala připravovat kávu a vyprávět své životní příběhy. Oblíbila si Naomi od první chvíle, co se tu objevila, od jejich prvního společného rozhovoru.

Naomi nikdy nebyla věřící – nebyla katolička ani buddhistka. V něco věřila, ale neuměla to přesně pojmenovat a říkala tomu vždy jen energie, nějaká energie, něco vesmírného, intuice, něco co existuje mimo nás a ovlivňuje nás to… To byla její slova o Bohu. Nenáviděla náboženství. Nechápala přesně proč, neuměla to vysvětlit, ale zdálo se jí, že jsou to instituce, které si kýmsi kdysi napsaná či pronesená moudra uzpůsobují ve svůj vlastní prospěch s jedním jediným cílem – proměnit lidi v poslušné ovečky, udržovat je ve strachu před hříchy a hrozbami, vyjmenovanými v každém náboženství. A to jen pro to, aby si jejich vyvolení, ambiciózní církevní hodnostáři, potažmo vládcové a panovníci v kterémkoliv státě a s jakoukoliv pozicí, udrželi ovečky pod kontrolou a v poslušnosti. Jak to lidé mohli nevidět? Kolik tedy těch bohů je? Každé teritorium planety má svého, vlastního, jiného, „jediného“ Boha?

Politiku sice příliš neřešila, ale byla to pro ni stejná pohroma a stejný systém vymývání mozků, jako náboženství. Byla jí však sympatičtější, měla fazónu chytrosti, inteligence, schopných řečníků, historiků a zákonodárců. Tenkrát! Ale jen proto, že to byla její výzva, cíl, nedosažitelná a tím pádem žádoucí meta.

No, v každém případě, od Bradlyho mamky diplomaticky, laskavě a mile přijala další smyslnou ikonu, přidala ji k rozrůstající se sbírce a v duchu si říkala, kam je asi tak všechny uloží, až se odtud bude jednou stěhovat. Zanese je do kláštera, kostela, rozdá je – jenže darované by se nemělo už dál recyklovat.
Nevadí, něco vymyslí.

Nemusela nic vymýšlet. Bradley klepal na dveře už pět minut po odchodu jeho matky a zjišťoval, co chtěla.

„Proč tu byla tak dlouho?“

„Nevím, donesla mi další ikonu a tyto květiny a vyprávěla mi o tvé sestře a o Hitlerovi a ještě o tom, jak ráda čte knihy a má jich doma spousty. Opravdu? Já taky moc ráda čtu knihy, to je mi vyloženě sympatické…“

„Pojď sem, ty můj sympatický mudrci…“

A už si ji k sobě přivinul a vášnivě líbal. Milovali se vždy a všude. Nezáleželo na denní či noční době, ani na místě. Vášeň mezi nimi byla přímo zvířecí. Bradley se nedovedl udržet – v autě, ve výtahu, na recepci, kam mohl kdokoliv kdykoliv vtrhnout. Na toaletách v baru nebo v restauraci. Bylo to úplně jedno. Hlavně Bradlymu. A časem se to stupňovalo. Vášeň, ta jediná do samého konce neutichla.

Když vycházela z pokoje, ani nevěděla, jak a kdy to svýma šikovnýma kouzelnýma rukama dokázal, ale ikony zmizely. Prý je vrátí matce. Prosila ho, ať to nedělá, ale neposlouchal jí a spěchal z apartmánu pryč. A opravdu je na druhý den vrátil. Vše bylo v pořádku. Matka ji i nadále navštěvovala a obdarovávala květinami ze zahrádky a místními sladkostmi, namísto Panenek Marií. Oba rodiče ji měli rádi – ještě asi týden.

Potom to celé prasklo.

Bylo asi deset večer a Naomi se vracela z kanceláře celá utahaná po dlouhém dni jednání, náročných rozhodováních, vřískání na neschopné kolegy po vskutku „báječné“ zprávě z domova, že jejich mateřskou firmu prodali a ostrovní filiálka se na základě rozhodnutí nových majitelů bude rušit…

Konec. Do měsíce odjíždí, může se vrátit domů. Milovala Ostrov, zdejší lidi, celou jejich kulturu. Měla ráda svou práci a hlavně, poprvé se zamilovala – bezhlavě a šíleně. A teď má odjet. Slzy jí tekly proudem, nevnímala nic kolem sebe, ani tu krásnou přímořskou cestu, která ji vždy nabíjela energií. Zaparkovala na parkovišti před hotelovým komplexem a z recepce k ní hned přiběhl vyplašený Bradley. Za celé ty dva měsíce ho ještě ani jednou neviděla tak nervózního.

„Už všechno vědí. Uklízečka nás asi viděla, a všechno jim řekla. Do zítra se máš vystěhovat. Neboj, už jsem jim vynadal a vysvětlil, že máš ubytování předplacené a že nemají žádné právo tě jen tak vyhodit. Víš… asi to tu teď pro tebe nebude moc příjemné. Když chtějí, dokážou být fakt zlí. Už jsem začal něco zařizovat. Možná mi už zítra potvrdí nedaleko odtud takový pěkný útulný apartmán pro tebe…“ chrlil Bradley a vůbec si nevšiml, že Naomi má slzy v očích.

„Počkej, počkej, love. Já odjíždím… Firma se ruší. Vidíš, všechno je asi tak, jak má být. Do měsíce filiálku zavřou a já se můžu vrátit domů. Nic nezařizuj, řekni jim, že zanedlouho odcházím. Nebudou se muset bát, že rozbiju rodinu jejich nejoblíbenějšího syna.“

„Ne! Prosím tě, ne! Ty nemůžeš odjet. Řekni, že to není pravda, prosím tě… Řekni, že to nějak zařídíš. Něco vymyslíme… Ty nemůžeš odjet, nepustím tě.“

Držel ji v náručí a plakal. Tahle velká hora chlapa se třásla.

Tento silný a nikdy ničím nevyrušený jedinec vzlykal jako malé „baby“.

Ani jí nepustil. Láska mezi nimi byla tak silná, že Naomi nějakou doposud nepoznanou a ještě neobjevenou silou otočila celý koloběh. Jeho rodiče a rodinní přátelé ji přestali zdravit. Cítila se jako virus, mor, kterého se lidé na ulici báli a vyhýbali se mu. Možná to tak ve skutečnosti ani nebylo, ale ona to tak cítila a tak to chtěla vidět, čímž si vytvářela zrcadlo sebe sama. Projektovala si to. Umínila si, že jim všem ukáže a dokáže, že je Bradlyho hodna. Bude úspěšná, bohatá, slavná, nebo si alespoň vydobude na tomto Ostrově respekt a uznání.

To odhalení jí dodalo sílu a odvahu. Rozhodla se riskovat. Láska ji přiměla změnit svůj život. Láska – nejsilnější motiv života.

Založila si firmu, ne jednu, rovnou dvě. Jednu na Ostrově a druhou v Rodné zemi. Převzala veškeré obchodní partnery bývalé mateřské společnosti. Se svým šarmem, jazykovými znalostmi, rétorikou a inteligencí neměla vůbec žádný problém změnit partnerství v oblasti mediální komunikace. A hlavně Naomi byla jednička, navíc pěkná, božská, charizmatická – každý s ní chtěl pracovat. Zpestřovalo to jejich fádní obchodní život, bylo to zábavné. Podařilo se jí to, jenže všechno má svoje „ale“. Honba za úspěchem a mocí, touha být dokonalou a ne méněcennou začaly přinášet první oběti. Přitom spouštěčem všeho byl Bradley a její láska k němu.

Nemohla už ale čekat. Dnes by to nechala, ale tehdy jí nenapadlo nechat, aby to vyřešil sám život, svět, vesmír, jehož byla součástí. Musela konat, tlačit, jednat, prát se.

Bradley se nemohl dlouho rozhoupat. Nejvíc se bál reakce dětí, a tak zůstával v tomto mileneckém vztahu, kde měl na jedné straně věčně nadávající a nepříjemné rodiče, na straně druhé své milované děti, a na straně nejmilejší pak Naomi, která se mu vzdalovala, a na kterou čím dál tím víc žárlil. Její hvězda stoupala a ona byla čím dál samostatnější a dominantnější. Zatímco on, doposud silný a všemi obdivovaný Bradley, se náhle ocitl připoutaný na fiktivní lůžko a nedokázal se rozhodnout. Cítil se čím dál nemožnější. Slábl v porovnání s Naomi, která mu unikala. Pracovala stále osmnáct hodin denně, chodila na mítinky a schůzky s obchodními partnery. Čím víc plakala, tlačila a naléhala na něj, ať se už rozhodne, tím byl odpornější a agresivnější.

Jediný relax nacházela Naomi v práci – v naprostém stresu, ve světě intrik a zloby, kde za každým rohem číhal nějaký podraz. Vždyť tahle mladá blondýnka se opovážila vplout do vod mužského světa, do již rozděleného a fungujícího teritoria – a přivlastnila si jeho značnou část. Konkurenti se ji snažili zlikvidovat. Dostávali ji různými rafinovanými tahy – prý neplatí sociálku, daně, nemá přihlášené zaměstnance (po roce fungování jich měla osm). Dokonce ji zažalovali, že ukradla místnímu konkurentovi know-how. Jeho klient se totiž rozhodl spolupracovat s ní, což bylo jeho svobodné rozhodnutí, tedy žádné know-how. Navíc, místní podnikatelé příliš nepoužívali písemně uzavřené kontrakty, čímž dávali Naomi obrovskou výhodu, neboť ta si každého nového nasmlouvaného partnera okamžitě podchytila písemnou exkluzivní smlouvu, a měla tak vystaráno a vyhráno… Tohle všechno ustála. Obhájila si svou pozici, odstranila škodlivé živly a dostala obě firmy do stabilního podnikatelského prostředí.

Po čtyřech letech vášně, lásky a Naomině kariérního růstu, po Bradlyho nerozhodnosti, po hádkách, pláči a bitkách – pár menších ze žárlivosti a pár takových troufalejších „za uši“, které jí z bezmocnosti a žárlivosti uštědřil – se rozhodla, že odchází. Sbalila si všechny věci a s krvácejícím srdcem odjela, „jakože“ navždy, za sestrou do Paříže. Naomi milovala svou sestru, jejího manžela i jejich první děcko, a bylo to vzájemné. Oni pro ni měli vždy připravené zázemí, jakékoliv v danou chvíli potřebovala. Lichotil jí jejich soucit, když jim vyprávěla ty nejčernější příběhy. Obvinila Bradlyho ze všeho. Vyslechla si jejich slova lítosti, že takhle nemůže žít, jak jí ubližuje a jak se k němu nemůže vrátit. V jednom kuse přitom sledovala příchozí zprávy v mobilu, zda jí nepíše. Nepsal. Nadávala na něj, vyžívala se v urážkách na jeho adresu a v lítosti směrem k ní, ačkoliv jí současně pukalo srdce. Po pěti dnech tohoto „zombie“ stavu, které prožívala v podstatě jen mechanicky u své nejbližší rodiny, dostala konečně zprávu: „I LOVE YOU. Prosím vrať se. Rozvádím se.“ Vše bylo v tu ránu jasné, tedy pro ni. „Pozůstalým“ a „truchlící rodině“ sestry nebylo jasné vůbec nic. Ale tolerovali to. Vždyť je to její život.

Bradley se opravdu rozvedl a do roka postavil překrásný dům na pláži. Z lásky k ní. Urovnaly se jim vztahy s rodiči, zasnoubili se, jeho děti si k ní našli ne cestu, ale přímo dálnici. Byla jejich přítelkyní, zpovědní vrbou, učitelkou, trenérkou (především tance). Prostě vše vypadalo jako dokonalá idylka. Jeho rodiče si jí skutečně vážili. Za ty čtyři roky svého působení na Ostrově a jejich odloučení, se z ní stala úspěšná podnikatelka, vcelku vážená osoba na místním i zahraničním trhu. Andreas se s ní radil o jejich rodinných obchodech a máma s ní probírala všechny přečtené knihy.

Ale mezi Bradlym a Naomi už vládlo nepřetržité napětí, soutěživost, konkurence. Událo se mnoho zlého a to zcela zničilo projekci hezkého vztahu. Čím úspěšnější Naomi byla, tím víc jí Bradley dával pociťovat, že on je schopnější, jenže dost nevhodným způsobem. Naomi mu začala dělat naschvály, byla tvrdohlavá. Nejdříve ji přinutili, aby se postavila na vlastní nohy, aby se o sebe postarala, aby něco znamenala – a pak jí omezoval a upíral její osobní svobodu? Vždyť nedělala nic špatného, jen pracovala, starala se o sebe, o něj, o firmu. Přispívala, jak jen mohla a čím jen mohla, a on si to nechal… Dokonce se začali dělit o rozpočet a finance a starali se o vše rovným dílem. Naomi už ale byla polochlap a ztrácela respekt. Chtěla být úspěšnou a silnou, a dosáhla toho. Stala se nezávislou a rovnocennou, ale z jejich vztahu zbyl jen partnerský souboj, nevraživost a konkurence, provázená v srdci tlející láskou, umocněnou neutuchající vášní a sexem. Partnerská konkurence a vášeň – každodenní kombinace, každodenní boj.

Skončilo to drasticky. Po osmi letech. Podobným incidentem, jako kdysi u ní doma, mezi jejím otcem a mámou. Cyklus se opět zopakoval, a uzavřel. Scénář a režie stejná, tak jako projekce a film.

Odešla, odstěhovala se, musela se nadechnout, nebýt neustále utlačovaná vším, co neudělala, pořád obviňovaná. Svoboda – čeká ji svoboda!

Tak to tehdy vnímala – po osmi letech vztahu a společného života se svou láskou. Nebylo to tak drastické, tedy alespoň na začátku ne…

Deník – DEN 3

Ráno jsem nestíhala dojet na letiště. Prosila jsem o radu Aliciny archanděly, aby mi pomohli. Když jsem na letiště dojela, jen třicet minut před odletem, s naprostým klidem mě „zacheckovali“, protože let měl zpoždění.

Celý let jsem poslouchala hudbu, přemýšlela a byla v takovém divném vakuu, jakoby mimo realitu, jen ve své bublině. Najednou jsem jasně viděla všechny kroky, které mám udělat, všechna životní poslání, která mám vykonat, všechny životní úlohy. Cítila jsem neuvěřitelnou vděčnost a lásku a dojímalo mě to k slzám.

Vyvrcholením těchto mých úvah byla následná formulace, kterou jako by mi někdo „diktoval“: „Vše, co se v životě děje, má svůj význam. Každý, kdo nám do něj vstoupí, nám něco předává: poselství, lásku, zvěst jak se posunout dál, motivaci. Kdo se naučí naslouchat hlasu vesmíru, kdo se dokáže vyčistit od svých „bloků“, kdo pracuje na sobě a své energetické úrovni, dosáhne v životě jiného rozměru, kde všechny vnitřní hodnoty najdou své opodstatnění a svůj význam, a životní poslání každého z nás začne mít reálné kontury. V tom okamžiku se staneme sami sebou a najdeme vnitřní rovnováhu a klid. Jen tehdy budeme umět „se sebou žít“, přestaneme řešit předsudky, klišé, konflikty druhých, intriky a tak podobně… Jen tehdy dokážeme skutečnou lásku dávat a přijímat. A s tím už se dá udělat hodně… žít plnohodnotný život.“

Na Ostrov jsem doletěla mnohem klidnější. Moje kroky směřovaly k domovu… Nekonalo se nic podobného, jako po předchozích rozchodech, kdy jsem hned organizovala všechny známé na každý den, každý večer, obědy, večeře, noční život a párty jednu za druhou. Potřebovala jsem jen svůj prostor. Být sama. V tichu a klidu.

Deník – DEN 4

V noci údajně bylo zatmění. Spala jsem velmi hlubokým spánkem a zdály se mi divné sny – o Patrikovi, jeho ženě, dětech a všemožných lidech.

Nemohla jsem ráno vstát, cítila jsem se velmi unavená. A v jednom kuse jsem plakala.

Už jsem to nemohla vydržet a napsala jsem mé „nové zpovědnici“ Alici, jestli se nemůže na Patrika trošičku „podívat“ svými schopnostmi a viděním. Neboť cítím velký smutek a tuším, že on potřebuje pomoc, jinak za celý život nepozná lásku. Má velké bloky, je materiální a všechno i tak patřičně řeší. Je hrdý, oba jsme tvrdohlaví, ale on se v tom utopí. Bude mít rád jen svoje děti, ale nikdy ne ženu.

Cestou z nehtového studia jsem si uvědomila, že mi bytostně chybí a nic mě nebaví. Nic! Dala bych všechno na světě za to, aby tu byl se mnou.

Moje popojíždění autem mezi jednotlivými destinacemi byla neuvědomělá – vůbec jsem si neuvědomovala, kde zrovna jsem a co dělám.

Moje ostrovní manikérka mi pověděla něco moudrého, tedy pro mě moudrého, protože já už se chytala čehokoliv, co mi přinášelo byť i jen špetku naděje:

„Muž potřebuje čtyřicet až šedesát dnů na přemýšlení, na přeprání své pýchy. Když se neozve do dvou měsíců, znamená to, že tě nemiloval, a když se ozve, znamená to, že tě miluje a je ochoten dělat ústupky a pracovat na sobě.“ Taky řekla, že teď nemám dělat nic. Nemám se mu připomínat, ozývat se, vypisovat ho.

Trochu mnou proběhl záchvat paniky. Vždyť on neví, co k němu cítím. Tahle se nikdy nedozví, co prožívám, jaká muka prožívám, co pro mě znamenal. A jako by to byl opět vyšší záměr, byla jsem navíc ovlivněna i knihou mého oblíbeného spisovatele G. G. Márqueze – Láska za časů cholery:

„… avšak světla parníku ještě nezmizela v dálce a už litovali své slabosti… Pravidelně si psali zdvořilé dopisy o dětech… ale celé dva roky trvalo, než si k sobě našli znovu cestu, protože pýcha byla silnější než pravda.“

G. G. Márquez

Na konci dospěli k rozumnému závěru, že „nelze žít spolu, ani jiným způsobem se milovat, protože na světě není nic těžšího, než láska.“

Musím vydržet. Uběhlo už deset dní. Ještě do dvou měsíců musím vydržet. Musím!

Úlet z reality – oddych?

Seděla opět na jednom z jihoevropských letišť a čekala na svůj let zpět na Ostrov.

„Čau Bella!“

„Hello… my se známe?“

„Ne, proč? Ale mohli bychom se seznámit.“

„Dík, myslela jsem, že když znáš mé jméno…, že se známe. Ale pokud ne, tak dnes nemám kapacitu.“

Proč se vůbec zapojila do debaty, když rozhovor ukončí namyšlenou narážkou. Ještě, že uměla vtipně reagovat, to bylo pro ni obvyklé. To jí šlo za všech okolností.

Nána jedna…, pomyslel si ten týpek, … ale vypadá neobyčejně…

Neměla už chuť se s někým seznamovat. Pět dnů nočního života, plážových klubů, tancování a pití v davech a všech těch zábavy chtivých turistů, lépe řečeno „showinistů“ či homosexuálů, už jí stačilo. Škoda, že si domluvila další pracovní jednání a návštěvu u svého kadeřníka na svém oblíbeném Ostrově. Škoda, že nemohla letět zpátky domů společně s partou svých nejlepších kamarádek. Nerada odlétala z Mykonosu, protože měla pocit, jakoby skončil život mimo realitu, mimo všech problémů a každodenních stresů, s nimiž v jednom kuse bojovala. Chyběly jí její oblíbené „kočky“: ségra, Nelka a Nina. Už seděly v jiném „gate“ a čekaly na různé lety. Jedna do Anglie, druhá do Švýcar a třetí se vrací zpět do Rodné země… Bylo jí smutno. Vždycky je jim spolu fantasticky. Hlavně ten stejný humor, každodenní chod dne osolený sarkazmem, ironií a trefnými, vtipnými odpověďmi… ten mají společný. Především ona se ségrou. Ale i Nela. Ony se snad nesmály jen tehdy, kdy spaly… Tedy, pokud se jim podařilo spát… Tento malý řecký ostrov patří vskutku k jejich nejoblíbenějším místům. Energie, kterou tu hned po vykročení z letištní haly pocítíte, je tak nabitá pozitivnem a asociuje s rájem, každý se cítí povzneseně, nadneseně…

Údajně bylo i vědecky zjištěno, že je to jedno ze tří měst na Zemi, kde se lámou světelné sluneční paprsky v nějak jiném úhlu, a proto tu proudí i jiná životní energie.

Byla tu už třikrát, letos je to její druhá návštěva. Minulý rok to bylo nejlepší z prostého důvodu – vůbec nevěděly, do čeho jdou, co je čeká. Vrchol jejich oddychu, především relaxu Naomi, měl být u moře, čili v prostředí nadýchaném atmosférou zábavy, hudby, clubů… plážové bary s nejlepšími světovými dýdžeji, se známými živými hvězdami, všude nejlepší víno, světově proslulé restaurace, přistávající a odlétávající vrtulníky.

Pro tento pobyt si zajistily dva boutique hotely, na dvou různých místech, aby nemusely neustále shánět taxíky, kterých bylo jen dvacet pro celý ostrůvek nacpaný zhruba půl milionem turistů. Prý kvůli místní legislativě a nedostatku licencí.

Vybraly si tedy dva různé hotely a program přizpůsobily jejich lokalitě. Takže na první tři dny se ubytovaly v blízkosti hlavního města s čilým životem, pulzujícím dvacet čtyři hodin denně, a na tři další dny pak na místě s výhledem na nejznámější pláž Psaros Beach, kde parkovaly nejluxusnější jachty z celého světa, napravo s nejluxusnějším beach klubem s nejdražším jídlem, a asi i nejlepším pochopitelně, s nutností rezervace místa minimálně týden dopředu. Tento finančně náročný gurmánský zážitek si holky mohly dovolit „zatáhnout“ minimálně dvakrát během pobytu. Jednak tento gurmánský zážitek byl jeden z nejlepších, jaký kdy v životě zažijete, a za další, tato „snobská“ restaurace se po páté odpoledne, když všichni své pochoutky dojedli (a pokud nedojedli, tak jim to ani nevadilo), a když číšníci ze stolů vše posbírali, změnila na taneční parket. Na stolech najednou tančili všichni. Pěkně, svorně. Hrála super hudba a každý se cítil hned uvolněně. Už jen fakt, že „jste na stole a ten je váš taneční parket“. No a třešničkou na dortu bylo, že je lichotivé tancovat vedle řeckých televizních hvězd, známých světových režisérů, módních návrhářů, herců… Prostě byli tu – z masa a kostí, živí, skuteční a bavili se zrovna jako vy.

Nalevo od jejich útulného rodinného apartmánu byly dva další denní a noční plážové bary, už takové méně „snobské“, ale zato se světovými dýdžeji a top hudbou. Vlastně, hlavním programem byla hudba, alkohol, veselí a zábavychtiví turisté z celého světa. Do všech těchto míst jste mohli přijít v kteroukoliv denní či noční hodinu bez dress-code, to znamená, že jste vlastně od rána až do rána přežili, či protancovali v plavkách, maximálně s bolerkem nebo tričkem, jak jste chtěli… Pokud ne, tak nejpohodlnějším oděvem byly plavky.

Plážové bary byly plné lidí, tancovalo se na barovém pultu, na stolech, na zemi, na písku… prostě všude.

Převážně z VIP částí klubů v desetiminutových intervalech vybuchovaly lahve šampaňského a jejich obsahem se stříkalo po tančících či postávajících kolem. Byl to „oslavný zvyk“ těch nejbohatších, nebo těch, kdo se právě v daný večer či den potřebovali odosobnit v podobě showinismu… ale v každém případě to bylo velmi povzbuzující. Okolní davy se tím ještě víc dostávaly do varu a extáze.

„Naomi, půjdeme už nahoru?“ ozvala se její rozzářená sestra. Měla na mysli barový pult.

„Jasně… a kam zmizely Nela a Nina?“

„Šly si zakouřit dolů na pláž.“

„Půjdeme se pak někam najíst, je už sedm a od rána, teda od chvíle co jsme se probudily a daly si naší skromnou obědo-snídani, jsme nic nejedly. Začínám mít hlad.“

„OK, půjdeme sem vedle, do toho nového Beach baru, co otevřeli? Mají tam prý výbornou kuchyni, údajně má Michelinskou hvězdu.“

„Dobře… wow… poslouchej, začíná „Animals“…“ Tak, odchod do sousedního klubu, kde se měly najíst, se odložil. Tento letní hit je ještě dostal do varu.

Obě tancovaly dobře. Byly jak utržené ze řetězu, když zněla hudba, hlavně jejich oblíbené skladby… Byly si vědomy, že jsou tak trochu středem pozornosti, a i když ten pocit byl příjemný, přesto nebyl jejich prioritou. Dobře se takhle bavily, byl to úlet. Úplný oddych, relax… Co po tom, že z každé strany přicházel nějaký ten drink nebo hláška na jejich účet: „Ciao bellissima“, „Ti kaneis koukla“, „Hello baby, you‘re so sexy“. Byly to takové doprovodné slovní fráze, jak už to na takových akcích bývá. A přiznejme si, které ženě nedělá dobře být obdivovaná? Žádaná? s obdivovateli sem tam prohodily dvě, tři slova, sem tam i deset vět. Věděly, že beztak až nadejde čas, vypaří se jako duchové a přesunou se na jiné místo, do jiného podniku nebo na hotel. Prostě… jakkoliv sexy vypadaly, hlavně Naomi, jejich cíl byl vždy jasný! Zatancovat si, najíst se, něco popít a odchod. Poněkud paradox v porovnání s tím, co si Naomi vždy před odletem na Mykonos umínila, a sice že se s někým seznámí a to bude ten osudový. Ale na místě činu opět procitla a nic takového už ani nečekala. Vždyť tady jde opravdu všem jen o zábavu. I když po prvním Mykonosu to tak úplně nebylo – zamilovali se do ní tenkrát dokonce dva: jeden italský módní návrhář (ten se jí vůbec nelíbil a docela trvalo, než se zbavila jeho věčných telefonátů) a pak Francouz, s tím si i začala, protože neváhal a do týdne se přihrnul i na Ostrov. Byl pěkný, inteligentní, mladší… o deset let. A to jí tehdy imponovalo nejvíc. Ale v každém případě Naomi už přestávala věřit v osudovou lásku. Už šlo jen o zábavu, tanec a smích.

„Kdo jde na snídani?“ ozvala se Lilly, sestra, zatímco ostatní dámičky otevíraly sotva druhé oko.

„Naomi, ti Italové včera byli úplně hotoví… Naháněli mě až k taxíku. Normálně jsem si musela vymyslet, že máš manžela, který na tebe čeká v hotelu, protože mu bylo špatně… Jen taktak sednout na motorky a jet za námi…“

„Jojo… včera to byla sranda, ale dobře načasovaná. Kdybych z těch hajzlíků přišla snad jen o minutu dřív, tak bych vás tam ještě zastihla handrkovat se… Takhle uvěřili, že jsem odešla, ne?!“

„Hele, poslouchej, ale vidělas tu frontu na pánský hajzlík? A to jako bylo co? Já jsem něco takového snad v životě neviděla… To byli teplouši? To jim to tak dlouho trvá? … to se tam jako chodili cicmat či co… aha… už to chápu.“

Smích. Záchvat smíchu. Takhle tu měly srandu vlastně ze všeho… Úplně.

Naprosté uvolnění. To byl tenhle ostrůvek zábavy.

„OK, kdo jde se mnou na snídani a pak do města? Ztratila jsem včera někde brýle.“ Zahlásila Lilly.

Nina s Nely jen tak pomrkávaly. Vždyť po další probděné noci se nikomu nechtělo vylézt na slunce a v největším pařáku se procházet po sice rozkošném kykladském městečku, ale přeci jen… copak ho celé neprocouraly už v noci?

„Já jdu, ségra“

Tak se vydaly jen ony. Klasicky v plavkách, v tom nejvhodnějším oblečení pro Mykonos, jen sem tam s nějakou lehkou extravagantní košilí přehozenou přes.

Hned jak vyšly z hotelu tak po prvních dvaceti metrech profrčelo kolem nich několik mopedů s neutuchajícími klaksony. O pár metrů dál se ze zatáčky vyřítilo nějaké auto. Kabriolet s hlavami trčícími po obou stranách… Kolik jich tam bylo?
No asi sedm, přinejmenším. Naomi i Lilly se začaly smát.

„Čau Bella! Bellissima!“

Jeden z nich vyskočil, ba přímo vyletěl, a dopadl rovnou na kolena. Italové. Mladí, vysmátí, bezstarostní.

„Vezmeš si mě za muže? i love you! Od prvního pohledu…“ typickým italským přízvukem. Lilly s Naomi se už prohýbaly smíchy.

A ještě foto a další… s jednou, s druhou, s jedním, s druhým, se všemi sedmi… To byly běžné reakce a bylo to tak skoro vždy a všude.

Naomi byla skutečně „Bella“, jak Italové viděli. Vždycky byla mouchou v mléku. Výrazná, viditelná, nepřehlédnutelná. A uměla s tím i patřičně pracovat. Když se trochu napřímila, povytáhla dlouhý krk a bradu nahoru, mile se usmála a krásné velké blankytné oči se jí rozzářily, nebylo úniku. Ani prodavači v obchodě nevěděli, jak jí dali slevy, zapomněli jaký je den, kolik hodin…

„Dáme si tady ve městě i oběd, nebo půjdeme za kočkama do hotelu?“

„Co se najíst v té taverně na rohu? Mají tam čerstvé rybičky. Jak je ta odbočka k našemu hotelu. Holky stejně budou rozvalené u bazénu.“

„OK, pojďme!“

„Líbil se ti včera ten vysoký Ital? Jak se jmenoval?“

„Ale prosím tě, vždyť já si nikoho nepamatuju, teda ne jména. Nemyslím, že bych si tu našla toho pravého… z toho jsem už od loňska vyrostla… Kolik telefonních čísel jsem si vyměnila minulý rok? Jedno, dvě… asi šest. Stali se součástí fanklubu. Psali jsme si přes messengera zhruba tři měsíce…“

„Ale vždyť Philippe tě přeci přijel navštívit… Na Ostrov. Podle mě, ten se úplně zamiloval.“

„No vždyť ano. Byl fakt hodný, chytrý a inteligentní. Jen o deset let mladší…“

„Do háje, Naomi, když u tebe se tak těžko odhadne věk… A ty jsi mu neřekla, kolik ti je? Urazil se, když se dozvěděl kolik ti je?“

„Ale vůbec, neurazil se. No jasně, že jsem mu to neřekla hned. Asi po měsíci to viděl to na jednom dokladu, který jsem vytáhla. Nejdřív ztuhnul, ale za pět minut už to bylo minulostí, bylo mu to úplně jedno. Na minulého Valentýna – to už jsem věděla, že ho nechci, že to nemá význam a že mě nebaví – mi poslal video se všemi vzpomínkami a hudbou v pozadí a v posledním záběru bylo mé jméno vytetované na jeho zápěstí.“

„To nemyslíš vážně! a tebe to nezlomilo? To jsi ho jako právě v tu dobu nechala? Na Valentýna?“

„No tak, Lilly, nezačínej mě teď kritizovat. Víš, jakou mám povahu. Když mě jednou někdo omrzí, když už prostě necítím z té osoby žádnou sílu, respekt, když už k němu nevzhlížím jako na boha, tak už se nedokážu přetvařovat. Navíc, vůbec nemělo význam to dál natahovat. Byl by to vztah na dálku, každý jsme měli úplně jiné nasměrování, a především trval jen čtyři měsíce a to jen „na dálku“.“

„Chudáček, musel být hodně zraněný…“

„Bylo mi ho líto, věř mi. Však já si taky pobrečela, ale bylo to nejlepší řešení.“

„Chudák. Škoda, že se ti nelíbil. Mě přišel ohromně příjemný, inteligentní, slušný, na rukou by tě nosil.“

„Ale vždyť víš, že já potřebuju vedle sebe sílu. Musím cítit neutuchající obdiv, respekt, jinak má smůlu…“

„No právě, ale potom při těch svých „respektech“ máš zas smůlu ty… Teda mělas, doposud. Možná bys to měla přehodnotit, Naomi, i sebe…“

„Ale neboj… už jsem se vzpamatovala, mám čistou hlavu. Teď to přijde… Cítím to. Už budu umět rozlišit, co je pro mě to pravé a co ne. Hlavně už nebudu začínat něco, kde už napřed cítím, že to nebude fungovat. Vždyť tím jen ubližuju druhým, ne? a pokud platí ten zákon o zachování energie, tak přece musí taky platit, že se mi to vrátí… anebo vrací…“

„Právě tohle jsem ti chtěla říct. Už nebuď tou silnou Naomi, zkus být takovou citlivější, ženštější…“

Neposlouchalo se to příjemně. Naomi neměla ráda kritiku od své sestry, které všechno v životě vyšlo tak lehko, bez depresí, stresů, tak jaksi asertivně, jakoby v sobě neměla ty červotoče z minulosti, jako měla ona sama. Navíc neměla vůbec náladu na takovou debatu.

Tak změnila téma. Však si měly pořád o čem povídat. Neustále. Nejen, že byly sestry, ale měly se rády. Nebyly spolu často – Naomi žila střídavě v Rodné zemi a na Ostrově, Lilly daleko v Paříži se svým manželem a dětmi. Naomi je milovala – byli její rodinou. Už dlouhá léta, když si zvolila život, jaký vedla.

„Jasas“, ozval se číšník… „Jak se máte? Co si dáte?“

Naomi spustila, a pěkně řecky mu nadiktovala: řecký salát, taramosalata, tzaziki, kalamáry, pitu, humus, vínko.

Mluvila sedmi jazyky. Potřebovala je ve své práci, a tak se je prostě naučila. Šlo o dorozumívací prostředek, ne o prestiž. Ani jeden jazyk neuměla na naprosto špičkové úrovni, ale tak, aby je dokázala plnohodnotně použít hlavně v pracovním kontextu, a samozřejmě i v soukromí. Její práce se až příliš prolínala s jejím soukromím. Ve skutečnosti byla doposud práce jen jejím soukromím, všechno jí podřizovala, byla pro ni stresem, adrenalinem a relaxem zároveň. Jen v ní se cítila sama sebou. V tom rychlém tempu, v dennodenní kombinatorice, v překonávání úskalí, dobývání lidí, nepřátel, obchodních partnerů, ve vítězstvích, tažením na cíl, v prestiži, uznání, pochvale, a v neposlední řadě, ve stavu na bankovním kontě. Ačkoliv to byla, paradoxně, její poslední priorita. Nikdy tomu sama nerozuměla, ale mnohdy jí na začátku finanční efekt až tak nezajímal. Na závěr byl už potěšující. Tehdy ve většině případů tloukla hlavou o zeď, proč si nenasmlouvala lepší podmínky, proč byla tak benevolentní a přistoupila na to, co si přála druhá strana, proč tak velkoryse porozdávala odměny všem zúčastněným na daném projektu, průběžně sama od sebe zvyšovala platy, proč trochu nepřibrzdila… Ale potom uběhla nějaká doba, tohle se promlčelo a zopakovalo zas a znovu.

Lilly ji měla ráda, i když do ní často rýpala, jaká je nepraktická, neumí vařit a nemá čas na ni a její děti… a mnoho dalšího. V podstatě to byla malá rýpnutí, která Naomi většinou obrátila v humor a dělala „blázna“ sama ze sebe. A byl klid. Ne pokaždé se cítila komfortně, ale tím svým pozitivnem to dostala na úroveň sarkazmu a humoru. Lilly byla přehnaně milá, hodná a přátelská i k jejím kamarádkám, tedy k těm společným, ale vždy to bylo „až příliš“. Jakoby měla hrát prim, jakoby měla s Naomi rozehraný nějaký tajný zápas o prvenství… Jaké prvenství?

Být lepší k lidem? Úspěšnější? Obdivovanější? Vždyť žily úplně jiný život. Naomi podnikala a pracovala, její soukromí uvázlo na bodě mrazu a sestávalo všehovšudy ze dvou nešťastných lásek a do toho hromady obdivovatelů, s nimiž nic neměla, a sloužili jen k nabíjení ega. Žila jen pro práci a zábavu. Jen pro práci a takové úlety s kamarádkami nebo zděděnou rodinou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Do nitra.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.