PETRA NACHTMANOVÁ

OKNO PLNÉ STRACHU

Edice PETUNKY

Huntířov, 2018

© Petra Nachtmanová, 2018

Vydalo v roce 2018 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 6. a 5. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

2. vydání

Obálku navrhla a zpracovala © Petra Nachtmanová

Autor obálky © Salomehoogendijk | Imagio.cz | Dreamstime.com

Redakce Petra Nachtmanová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-906964-9-5 (epub)

ISBN 978-80-88272-00-7 (mobi)

KAPITOLA PRVNÍ - Středa, 30. března

Na malém náměstí si chladím obličej na vitrínovém skle obchodu s hračkami. S přilepeným nosem, čelem a tvářemi si připadám jako reklama na vycpané plyšáky, obklopující mou uvzdychanou maličkost.

Ano, jsem přesně takový vycpaný medvěd, žirafa, pes či kocour. Stojím za podívání cizích očí, ale vzhledem k vysoké ceně mě nikdo nechce. Nikdo netouží po mé dlouhodobé návštěvě v království, říkajícím si kamarádský domov. Leda bych se prodala hluboko pod cenou a získala si přízeň většiny podvrhem.

Občas se i u někoho peníze najdou a hodlá si udělat radost drahou koupí. Ale místo mne si raději vybere dokonalejší věc. Můj plyšový povrch je totiž vycpaný divnou směsí. Hrozně zvláštním mixem, který dráždí srdce a city přítomných pozorovatelů. Kdo by stál o nedokonalost vysílající uhrančivé paprsky nervozity?

V poslední době se na skle svlažuji často. Stačí, když se někdo zaposlouchá a uslyší, jak setkání mojí horkosti se studeným povrchem zasyčí: Sssss sssss, pssssst!

Neřeknete to na mě? Svěřím se vám, i když neodpovídáte. Stačí o trochu víc škodlivého slunce a přehřeju se. Rozdrtím první sklenku, co bude po ruce a polepím se těmi neužitečnými střepy. Stanu se panenkou ve skle. Nepoužívanou křehkostí. A budu moci zůstat mezi věcmi ve sklápěčce obývací stěny. Ukrytá jako cennost, co není na všední podívání. Koho denně nevidíte, nezprotiví se. Kdo se pečlivě stráží a ukrývá, stane se zvláštním. Ostatní ho musí respektovat i v nepřítomnosti. Podobně jako když holka doposud oblékaná do sekáčové módy přijde ve značkovém oblečení Nike. Okamžitě ji propichují šťastné oči obdivovatelek. Neexistuje, aby si bez ní mlely maso na oběd, příliš kořenily a na pánvičce úmyslně pálily.

Nevím, proč mi stále skoro všichni kolem mě přiklepávají ostré cizokrajné směsi. Vůbec jejich chuti nerozumím, protože ve skutečnosti chutnám jinak, než mě připravili.

Bojím se.

Pssssssssst!

Zase to, prosím, nikde neříkejte. Mám strach po ránu otvírat školní šatnu a vrzající dveře třídy 6.B. Je plná dětí, a přece prázdná. Osmnáct kluků, pět holek a já, Hana Veličková.

Holčičí rada se rozhodla, že jsem nebyla zařazena k žádnému lidskému druhu. A přitom poslední zdravotní průzkum křičí: „Jde o zcela normální dívku!“

Být normálem, tedy průměrným středem, ale není ono. Musím se hýbat nahoru nebo dolů a přelézt všednost. Vlastně nelze, protože za mě rozhoduje nálada. Pšššššt! Ticho našlapuje kolem a tajemství mi zavírá pusu.

Prozatím pomlčím, ve svém vlastním zájmu, promiňte…

Ptáte se stejně jako já? Může být někdo obyčejný pod cizím dotekem jiný? Ano. Asi jako okno. Zavřené a otevřené vypadá odlišně. Zavřené dusí. Otevřené dýchá. Předevčírem jsem se dýchání z okna tolik bála, že se mi rozbušilo srdce. Prostě jsem chtěla vzít hadr, čistící prostředek na sklo a mezi fingovaným leštěním skočit dolů. Toužila jsem tragicky zahrát, jak jsem nešťastně spadla a zabila se. Přála jsem si umřít, ale zároveň se mi nelíbilo, aby o mém záměru někdo věděl. S hadrem by to nikdo nerozebíral. Uklouzla. Spadla. Zatraceně blbá náhoda. Smutný konec. Šmytec.

Smuteční pochod na rozloučenou a několik ponurých melodií z poškrábaných desek. Mezi černotou zářivě bílá rakev s růžemi stejné barvy a s modravými pomněnkami na poslední cestu.

Pomněnky-zapomněnky mám moc ráda. Milují každého a rozehrávají barvy v srdci. Říkám jim malé nebeské obláčky. Díky nim sním o krásných věcech. Jenže do léta, kdy porostou, je ještě daleko.

Zjistila jsem, že vlastním příliš rozumu. Ta výška tří pater se mi prostě nelíbila. Pouhá tři poschodí by mě asi dostala na invalidní vozík, a to nepřipadalo v úvahu. Zmrzačení by nic nevyřešilo. Buď smrt, anebo nic. Žádné ubírání po kousku. Nabízela jsem se celá. Kompletně mimo život. A současně až po krk v něm.

Mrkám na hodinky. Za deset minut odbije sedmnáctá. Maminka zavře obchůdek a půjdeme odtud na velespotřebitelský vzduch. Svižnými kroky zmizíme a výlohu neucpe smutek propíchané duše.

Mou dnešní výstavou v tureckém sedu jsem vyděsila staršího pána a mladíka. Pán zanadával, mladík se usmíval. Já se nesmála. Moje vážná tvář se dívala skrz jeho rozjařené oči, dokud nepřestal přežvykovat. Odcházel s vyděšeným výrazem na tváři. „Uhranula ho čarodějnice!“

Děsím i neznámé. Kdyby mou osůbku potkávali denně, odplivávali by si z hnusu a vymýšleli hrozivé věci, jen aby se mi pomstili za to, že jsem jim zkřížila cestu.

Ne, nejsem praštěná. Tak to chodí. Ve škole jsem centrem posměchu a zdánlivě vtipných situací. Ponižují, ubližují a snaží se mne roztrhat na kusy hadru. Cáry látky se spálí lehčeji než tělo a duše. Hadrové kousky ani nesyčí. V kotli zavzlykají jedním krátkým au a pohltí je mocné plameny.

Zvykám si na žár. Pokouším se přežít den za dnem mimo dosah štiplavých prstů. Nejhorší je, že i když se nezajímám a stojím opodál, tahají ošklivosti do kruhu, kam jsem násilně zavlečena.

Kdykoliv si mě prstíčkem přiblíží do středu, musím se houpat na špendlíkách z jedné strany na druhou. A nedovolím si zastavit, dokud nejsou divačky spokojeny s výsledkem cirkusového představení, kde se za vstupenku platí těmi nejhoršími slovy.

„Hani, už vylez z tý vitríny. Náhodou půjde kolem paní Šedivá a bude si myslet, že ty mizerný kšefty jsou kvůli tobě, když se tam unavená vystavuješ.“

To by měla Šedivka pravdu. Kvůli mně se stávají nejhorší dramata. Mamince bych to ale neřekla. Ona je moc hodná a nezaslouží si cítit stejné trápení jako já.

„Ano, maminko,“ vychovaně odpovídám a prolézám mezi plyšáky, formičkami na písek a nafukovacími kruhy dovnitř. Maminka zrovna zamyká obchod a vrací se ke kase.

„Tu dnešní úchvatnou, pětistovkovou tržbu ani neponesu do banky.“

Usmívám se, i když to k smíchu moc není. Lidé si odvykli chodit do malých obchodů. Je mi teprve třináct, ale chápu úskalí byznysu. My, poslušní vojáčci, také zamíříme do hypermarketu kousek za městem. Přesně na povel: „Kupředu, pochodem chod!“

Potřebuji nové boty. Jedny suprové nabízejí za výhodnou akční cenu. Jde o sportovní model. Využiji je i během letního období. Šetříme. Musíme. Nejde o nic jednoduchého, ale snažíme vycházet s menším příjmem. Většinou nakupujeme jen ve slevách. A prkotiny pro radost vybíráme ve třicet devítce. Nedám dopustit na mou hodnou maminku. Každý měsíc něco ušetří, abychom si tam se sestřičkami vybraly alespoň maličkost.

Od března brigádničí tady v hračkářství. Dva měsíce zaskakuje za svou kamarádku Ivanu, která skončila v nemocnici. Vypadá to, že nenastoupí ani za původně plánované dva měsíce. Mamka vzala práci, i když je na mateřský s Aleškem, naším prvním i posledním bráškou. Naše rodinka je totiž od jeho narození zcela kompletní.

Jsme celkem čtyři sourozenci. Já, dvouletý Alešek, jedenáctiletá Valérie a šestiletá Monika. Val se dnes odpoledne stará o Moniku. Babička Vránová hlídá Aleška, dokud se nevrátíme. Jinak si ho beru po škole a velím i ségrám, než se maminka vrátí z práce.

Potřebujeme peníze navíc. V prosinci nás zastihlo krušné období. Jeden pán nezaplatil tatínkovi dvacet tisíc za práci, a to pro nás znamená dost peněz. Dělá zedníka. Díky němu nežijeme špatně, ale občas přijdou těžkosti. Lidé moc neplánují stavění během zimy.

Bydlíme v obecním bytě. My tři sestry jsme namačkané v jednom pokoji, kam se vejdou přesně tři postele a dvě skříně. Alešek spí v postýlce v obýváku s našima. Víc místností tady nenajdete, tedy kromě malé kuchyně a koupelny.

Stavíme si dům. Už nekonečně dlouho. Tatínek chodí vydělávat. Na vlastní stavbu nezbývá moc času.

Moc se těším. Pak budeme mít každá svůj pokojík a rodiče ložnici. Těším se tak, že se snad nedočkám. Kdybychom se měli jako Mourkovi, bydleli bychom v lepším už dávno.

Na Vánoce se přistěhovali do vsi. A právě od poloviny ledna mě trápí problémy s jejich jedináčkem. Jmenuje se Pavlína. Bohužel, chodí k nám do třídy.

Nenávidím ji! Vyškrábala bych jí oči, kdybych nevěděla, že zlo se zlem neoplácí. Všechny holky ze třídy přetáhla na svou stranu a se mnou se žádná nebaví. Jasně, kluci ve třídě nechybí. Jenže s klukama to není ono. Nezajímají se o stejné věci. Nebaví je probírat typicky dívčí témata. Uznávám, u některých jsem nasbírala plusové body popularity. Vyměňujeme si pohledy a známky ze sbírek. Ovšem, zkuste si povídat s klukem o krásných hercích a módních výstřelcích světových celebrit. Unudí se k smrti!

Holky se o přestávkách nebaví se mnou, ale o mně. Neustále si něco špitají, škodolibě se smějou a pošklebujou mým směrem. Dělají i jinačí ošklivosti. Například mi… Ne, neřeknu. Upřednostňuji mlčení. Připadám si strašně špatná. Nechci žalovat. Kdoví zda by to nebylo ještě horší, kdybych si někomu postěžovala.

Maminka už začíná něco tušit. Poznává, že nejsem ve své kůži. Vyptává se. Ví, že se chovám odlišně než dřív. Zapírám, jak se dá. Jinak by šla za ředitelem a za Mourkovými. Ne. Nechci. To by mi ještě scházelo!

Mourkovi se ve vesnici Martice zalíbili téměř všem. Koupili starou vilu po Nemeštových, kteří se odstěhovali k příbuzným na Slovensko.

Mourkovi svoje nové bydlení opravili a zmodernizovali. Neuplynulo ani půl roku od koupě a žijí v přepychově vyhlížejícím domě. Táta se osobně ptal, jestli by se u nich nenašla práce, ale pan Mourek ho slušně odmítl. Prý se nemá zlobit, že se neznají. Raději si našel solidní firmu z Prahy, odkud se sem přistěhovali.

Táta se zlobil. Jen doma. Na veřejnosti se o jednání se sousedem zatím nezmiňoval.

„Naúčtujou si čtyřikrát víc než já, on pohrdá,“ vztekal se. Stejně se nedalo nic změnit. Jako nyní. Nelze dělat nic víc než přežít tu zatracenou školu.

Mourkovi se cítí něčím extra. Jasně, bydleli v hlavním městě a tvrdí, že tenhle zapadákov se s tím sotva dá srovnávat. Alespoň oceňují zdejší lepší vzduch a malý provoz, protože se tady lidé do dneška nezmohli na pořádný auta.

Pavlína vkročila do třídy. Dokonalá pávice! U tabule si pořád odhazovala pramínky světlehnědých vlasů, protkaných blonďatými melíry, dlouhými až pod pas. Vystavovala se silonkami s leskem, tmavě zelenou minisukní a k ní barevně ladícím batikovaným trikem. Kočka od prvního pohledu. Fakticky jí to seklo. Taky jsme se na ni o přestávce s holkama vrhly.

S klukama se moc nebavila. Tvrdila, že s těma puberťákama z vesnice nechce nic mít. Nejspíše si na ni ani nedovolovali, i když se jim moc líbila. Raději mlčeli a doufali, že časem změní názor.

„Holky, to vám řeknu, co tady furt v tom zapadákově děláte? Stačí chvíle a skoro mě trefí šlak. Nuda. Nuda. Nuda!!! Vydržím kvůli mamce. Přála si vlastní zahrádku. Nesnášela to pocení ve městě za zavřeným oknem kvůli smogu. Táta bude řídit firmu hlavně přes internet. Je programátor, víte? A čím se zabavím já, to fakt netuším. Poraďte.“

„Přihlas se do volejbalu,“ navrhla jsem.

„V sobotu tu jedou dýzy,“ oznámila jí Elena. Radka ji zase zvala na hraní domina a kanasty.

Nad vším ohrnovala nos. Povzdechla si, že si snad zvykne a nabídla nám žvýkačky.

Na odpoledne nás pozvala domů na „dospělácké“ video, ale já nemohla jít, protože jsem jako obvykle pomáhala mamince. A od té doby se mi přitěžovalo. Stala jsem se obětním beránkem, protože jsem nedokázala utéct povinnostem a být jako ony – vždy dostupná a schopna plnit předepsané návštěvy k zahnání Pavlíniny nesnesitelné nudy.

Také jsem si nemohla dovolit poslední výstřelky módy, které nám Pavlína předhazovala a něco odloženého „nového“ a neupotřebeného dokonce prodávala. Stejně na mě nikdy nic nezbylo. Ani jsem se nevnucovala. Akorát by ukazovala prstem a chlubila se, že to mám od ní, protože jinak bych se nezmohla na nic nového.

Na začátku února mi maminka věnovala krásnou kabelku z třicet devítky. Pohltila mě velká radost a ukazovala jsem ji Eleně, mojí dosavadní kamarádce, která tam také dřív ráda nakupovala.

Jenže tři minuty nato, co mi ji pochválila, šeptala něco Pavlíně. Hihňaly se a o následující přestávce se schválně bavily nahlas, abych je nepřeslechla.

„V tom levným krámku bych si nikdy nic nekoupila. Nabízej tam jenom odpad, který nemohli nikde prodat. Ale holt se někdo na nic lepšího nezmůže. Tak upřímnou soustrast.“

„Po projevené soustrasti by měl přijít pohřeb.“

„No vidíš, Aničko, skvělý nápad! Pohřbíme všechny levný napodobeniny společně s majitelkou.“

Smály se. Já zaslechla tolik, že jsem sklonila hlavu a začala se červenat proti vlastní vůli. Moje pýcha a radost z nového doplňku rychle odezněly. Samozřejmě výsměchy ještě neskončily. Pavlína pokračovala v poznatcích z mediálních reklam a trendů, aby zvýraznila svou nadvládu.

„A ty odporný barvy! Vidělas to? Červenorůžový jako nějaká děvka u silnice. Letos se přece nosí přírodní barvy, ne šaškovský.“

„Hanka je na prodej. Vědělas to? Leze starým dědkům do auta a směje se na ně, aby dali víc.“

„Fakt, Radko? No vidíš, s takovým tvorem musíme sdílet získávání vědomostí.“

Naštvaně jsem se podívala na Radku. Plácala nesmysly, jen aby se zavděčila. Pravda, že jsem jednou nastoupila k panu Malýmu do auta. Důvod? Ujel mi autobus z města domů a žádný další nejel. Ona se s odvozem rozhodně nenabídla.

Červená i růžová se mi líbí. Nemohu si pomoct, ale právě tato kombinace hýří veselím. Rozzářila mě už v obchodě. Kromě těchto barev tam visel i bílozelenkavý typ. Kabelku zdobil květinový vzor. Hodila se ke všemu tmavému, co jsem vlastnila. Já se cítila spokojeně a šťastně, ale podle vyslyšeného hovoru mi bylo jasné, co se stane. Nikdy si ji už nikam nevezmu, skončí kdesi pod postelí. A hlavně se nikdy víc nikomu nepochlubím!

„Jo, barvy přesně pro papoušky,“ přisadila Elena. Podívala jsem se na ni vyčítavým pohledem. Uhnula hlavou, aby jí tou štiplavou poznámkou nezčervenaly rty a nos. Lhářka! Proč se tak najednou chovala? Pak si zase něco šuškaly a děsně se smály. Raději jsem vynechala oběd, abych se s nimi nemusela ještě vidět.

Kabelka se ocitla v přihrádce nenáviděných věcí. A tím to vlastně vše začalo. Zlomyslnosti se stupňovaly a já se stávala otrávenější a otrávenější z nemilých útoků. Žádná se mě ani trochu nezastala a nepostavila se na stranu obyčejné spravedlnosti. Ano, křivdily mi. Nelhala jsem. Nešálila. Nebalamutila ani se nevytahovala. Přesto mi přiřadily značku „Z“. Velké zet jako ztracenec, zoufalec, zrůda, zombie či zřícenina.

Dokonce ani Elena, se kterou jsme plánovaly stanování na letní prázdniny u nich na zahradě a která byla donedávna mojí nej kámoškou, se nevzpamatovala. Bez výčitek svědomí hrála hru s názvem Šššššššššššš… jsi šik a (ná)na!!!

Ze začátku jsem se občas vzchopila a nenechávala se tak snadno porazit. Bojovala jsem, protože se rozhodně neřadím mezi měkké bábovky. Avšak ani vytrénované svaly nestačí na přesilu.

Nevím, proč si vybraly zrovna mě. Nejsem tlustá jako Anna, pihovatá jako Elena ani brýlatá jako Radka. Pavlína ve mně nejspíš cítí soupeřku, kterou je nutno odstranit dřív, než bude pozdě. Dva velitelé se prostě nesnesou. Ona se pohotově ujala likvidace sokyně. Věděla, čím si holky přitáhne.

„Vegetila jsem už sedmkrát u moře,“ chlubila se několikrát s patřičnou dávkou namyšlenosti. Ano, jen tak se někomu nepovede zajet za mořským vánkem tolikrát. Proč však musí obden opakovat, jak si užívala na nádherných plážích? Vím. Mé bývalé kamarádky hltaly podobné historky s otevřenou pusou.

„Fakt? A kde? Jeli jsme pouze jednou do Španělska. Zrovna loni. Cestovka nabízela spaní ve stanech u pobřeží Costa Brava, nebo jak se to jmenuje,“ dolézala Julie, poslední z dívčí bojové pětky. Už dávno se proslavila svým vymýšlením, ale nyní říkala naprostou pravdu.

Opravdu dovolenkovali u moře. Poslala mi pěkný pohled.

„Hmm. Costa Brava. Costa znamená pobřeží. Znám to tam. Také jsme se tam promenádovali, ale v hotelu. V žádným případě ve stanech s ucházejícíma matračkama. Slunění jsem si dost užila taky v Chorvatsku, Itálii, Řecku a na Korsice. Španělsko jsme zopakovali celkem třikrát, ale pokaždý jiný místo pro zpestření. Navíc žádný autobus, ale letecky. Poprvé jsem vzlítla ve třech letech. Měla jsem vlastní sedadlo, ale vyhovovalo mi sedět mamce na klíně. Jí se to moc nezamlouvalo. Chichi.“

Obecenstvo se zasmálo. Nevím čemu. Vyjadřovala se dost trapně.

„Ty jsi letěla? Eleno, pojď sem. Pavlína letěla letadlem.“

Elena rychle přiběhla. Toužila se stát pilotkou. Do zpráv z letištních prostorů se úplně zažrala. Každá maličkost ji zajímala.

„Fakt jsi letěla? Povídej, prosím.“

„Pohoda. Občas se vletí do turbulence, ale neboj. Nic zvláštního se s tebou neděje. Stejný, jako když se posadíš do vlaku. Jenom s tím rozdílem, že ve vzduchu nevykolejíš,“ uchichtla se a holky ji napodobily.

„Bála bych se,“ uvzdychaně přiznala Radka a začala si čistit brýle.

„Letos poletíme až na Karibik nebo do Mexika.“

V lavici jsem zakroutila očima. Proč se tak vychloubala? Naše rodina si mohla o moři nechat akorát zdát. Ale co, u babičky v jižních Čechách nebo u tety z Liberce se taky posbíralo hodně skvělých zážitků. Maminka jednou prohlásila, že žijeme v krásné zemi. Ať nebrečíme kvůli mořským pěnám. Stejně se podívám jednou k moři. Až zapluju věkem mezi dospěláky. Ale určitě se nebudu takhle hnusně chlubit. To nikdy!

Pavlína, jako jediné dítě svých rodičů, tvrdila, že jako jedináček má aspoň čas na své přátele a nemusí se starat o mladší prcky, protože pak by si připadala už od útlého věku jako máma. A to se rovná děsné NUDĚ!!! Tím zase narážela na mě a náš rozvětvený rod.

Vykřikovala, že si bude užívat, jak jen to půjde a pak porodí také pouze jedno dítě, aby maminka měla vnučku, protože ona sama by snad ani žádnýho ubrečence nerodila.

„Ale přeju si nádhernou svatbu. A brzy. Ženich bude vypadat jako Mel Gibson nebo Kevin Costner zamlada. Nebo jiný idol, ale bude pocházet ze zahraničí. No, možná by stačil jen nějaký boháč z Čech, co má vilu u moře a taky loď, protože se chci plavit na jachtě a opalovat se na palubě úplně nahá. To si ještě rozmyslím, z jaké země bude pocházet moje životní láska.“

„Zamiluješ se i do starýho?“

„Hlavně, ať je hezký. I starší chlapi vypadají pěkně. Našeho taťku by mohli zvolit missákem, a to mu už je čtyřicet pět let.“

„A do úplně starýho nad hrobem?“

„Když by byl fakt nad hrobem, tak bych do něho jen šťouchla a zahrabala ho.“

Tomu se holky zachichotaly a začaly jí nosit fotky a výstřižky z časopisů. Prostě všechno potištěné, kde se objevoval nějaký hvězdný idol. Dolézaly za ní. Podplácely a asi věděly proč. Mohly se totiž ze dne na den ocitnout na mém místě, kde se neubytovalo žádné útulno.

Já jí samozřejmě nedonesla nic. Stejně by to nemělo cenu. Rozdělila bych se s ní o svý poklady a ona by je veřejně zničila. Potřebovala se do někoho strefovat šipkama a nasbírat nejvyšší body. A dát najevo nadvládu nad vším neprůbojným a ušlápnutým v prostým čase.

„Veličková! Nejsi náhodou Slepičková? Slepice, co kvoká a nic nechápe? Kokokodák, kokodák, kokodák, kam mám tu svou prdel dát?“ začala jednou a já se bránila.

„Kočky jsou zase falešný, že jo, Mourku? Vrtí ocasem a nevšímají si, kde s ním mávaj.“

„Falešný, ale krásný. A co je krásný, je bohatý. A co je bohatý, je respektovaný a důležitý. I slepičince se vcucnou do země, když přejde kolem mocná kočka Mourka. A vůbec, dá se srovnávat jemný kožíšek s oškubaným peřím? Těžko, holčičko. Moc těžko.“

„Zablešený kožich nikoho nedojme.“

„Pche, když bude v módě, tak za něj utratí i pět táců, za prachy se totiž koupí všechno. I oddělání drzý slepice.“

„Nikoho nezajímá, kolik vlastníš zlatých cédéček a her na počítač, ani jestli ta tvoje sukně stála dva tácy nebo pět stovek. Nezajímá mě to, jasný? Prostě si mě nevšímej, buď tak laskavá.“

„Že to nikoho nezajímá? Opravdu? Že bych se spletla? Kdo ti teda zůstal věrný v nakupování v tom levným odpadkovým koši? Co? Holky hned pochopily moje lekce přežití v tomhle světě. Jsi ubohá, slyšíš? Vobyčejná blbá kráva. Asi ti připíchnu na svetr cedulku 39, kupte si!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Okno plné strachu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.