Povídky

ze

zadní kapsy

Jiří Kostúr

Jiří Kostúr

Povídky ze zadní kapsy

Vydáno v roce 2017

Nakladatelství Jiří Kostúr (jiri.kostur@seznam.cz)

© Jiří Kostúr, 2017

Fotografie: Jaroslav Kukal, Jiří Kostúr

ISBN: 978-80-88139-21-8 (PDF)

ISBN: 978-80-88139-22-5 (EPUB)

ISBN: 978-80-88139-23-2 (MOBI)

Bibliografie Jiřího Kostúra (1942):

Roční doby (přírodní lyrika), Severočeské nakladatelství, 1973.

Satori v Praze (autobiografické povídky), Pragma, 1993, rozebráno.

Lesní hovory (přírodní lyrika), Torst, 2000, rozebráno.

Toulavý kopyta (cestopis o putování s koněm po Šumavě a Vysočiny, vlastní vydání, 2006.

Vidět sekvoje, a zemřít…(cestopis z amerického Jihozápadu), Akcent, 2008.

Baráky – souostroví svobody (se spoluautorem Františkem Stárkem Čuňasem kniha rozhovorů s aktéry undergroundových komun z ko-munistické doby), Pulchra, 2010, rozebráno.

Je zastoupen v Antologii české poezie I. díl (1966-2006), Dybbuk, 2009 a v antologii Chlévská lyrika (aneb zvířata nám odcházejí ze života), Sursum, 2010.

Časopis Revolver revui č. 83, 2011 otiskl kratší výběr ze sbírky milostné poezie Stařec a láska. V literární revui Pandora č. 24, 2012 vyšla ukázka z připravované knihy Dobrý práskač Švejk, která vychází ze svazků StB, které byly na Jiřího Kostúra vedeny jako na nepřátelskou osobu a s nimiž se seznámil teprve po 23 letech, vlastní vydání, 2013. Tištěná kniha je už rozebrána a na jaře roku 2015 vyšla jako ekniha.

Tančící derviš (cestopis o Turecku), e-kniha 2015.

Island-země v zrodu (cestopis o putování Islandem), e-kniha 2015.

Stařec a láska (troufalý milostný deník), milostná lyrika, e-kniha 2015.

Union Jack (cestopis o Anglii, Walesu, Skotsku a Irsku), e-kniha 2016.

Tří hároši v Pobaltí (cestopis o Litvě, Lotyšsku a Estonsku), e-kniha 2016.

Toulky Bosnou, Albánií a Řeckem (cestopis), e-kniha 2016.

Tři hároši na Sicílii (cestopis o Itálii), e-kniha 2017.

Tři hároši v Podněstří (cestopis o Rumunsku, Moldávii a Podněsterské Moldavské Republice), e-kniha 2017

Ještě Evropou – Zámky na Loiře, Bretaň, Amsterdam, Hamburg, Skandinávie (cestopis), e-kniha 2017

Obsah:

Úvodní poznámka

Sněhová královna

Patálie s Miláčkem

Bonny a Clay v Elixíru

Lesní rachota

Cikánský pláč

Modré oči od pumpy

Plot

Dopis českému rozhlasu

Závěrečná poznámka

Úvodní poznámka

„Povídky ze zadní kapsy“ byly napsány ještě před dobou, z které pochází fotografie od Jardy Kukala. Bylo to předtím, než jsem se poznal s lidmi z českého undergroundu, což bylo až ke konci sedmdesátých let minulého století. Při vzniku povídek mi bylo kolem 33 let. Druhá fotka dokumentuje rozpětí času, který uplynul, když je mi dneska roků 75. Takže povídky jsou staré 42 let. Žádná z povídek nikdy neopustila prostor šuplíku, teprve až teď. Okolnost proč nespatřily světlo světa v době svého vzniku, ta je nasnadě: byly napsány v komunistických normalizačních časech. Tehdy jsem prožíval osamocené časy, kterým jsem čelil těmito literárními hříčkami. Připadá mi, že by mohly zaujmout i dnešní čtenáře.

SNĚHOVÁ KRÁLOVNA

V modrém cibuláku se černal studený lógr. Vypil jsem páté kafe, ale s rukopisem jsem moc nepokročil. Zamáčkl jsem dokouřený filtr do přecpaného popelníku a narovnal si záda. Bolelo mi v nich pořádně.

Utichlý klapot psacího stroje předal žezlo monotónnímu tikání na stěně. Otočil jsem ztuhlý krk a koukl na hodiny. Ukazovaly za pět minut jedenáct. Těbůch, to jsem za celý večer sesmolil jen tři stránky? Za oknem prošlehávaly rudé záblesky z rozestavěné Petrochemie mrazivou prosincovou noc.

Sklonil jsem se radostně znovu nad stroj a zavrtěl jsem hlavou, když jsem dočetl pitomost, kterou jsem naklepal. No co, horory jsou dneska v kurzu, vzpomněl jsem si na filmovou horečku s hadovitými frontami na americké Čelisti. Chtěl jsem odhodlaně uhodit do klapek, ale za zády mi břeskně zazvonil zvonek.

Na chodbě se motala vyzáblá holčice. Nohy měla nacpané v rozdrbaných džínách se záplatami a z ušmudlaného beraního kožichu jí koukal černý vytahaný rolák. Sladce se usmála a upadla mi do předsíně.

Byl jsem celý u vytržení z jejího hihňání, když se mi ji podařilo postavit na nohy. „Copak byste si, slečno, přála?“ zeptal jsem se roztomile.

Kymácivá žába pronesla: „Přišla jsem k vám na návštěvu!“

Držel jsem v náručí beraní kožich s chichotající blonďatou hlavou a honem zavřel dveře. Netoužil jsem sklízet po udrbaném věžáku slávu zhýralého děvkaře. „To jsou teda ke mně hosti!“ řekl jsem nadšeně.

Slámová ofina jí trčela rozčepýřeně z čela a vykulené zelenavé oči se na mě vyzývavě ušklebovaly. Hleděl jsem chvíli zpytavě na to zábavné štěně a pak popošel do obýváku a pozval ho dál. „Kde ses tak, prosím tě, nametla a co tě to napadlo ke mně lézt?“ zeptal jsem se.

Nadrátované stvoření keclo do křesla, škytlo, rozkošnicky položilo hlavu na kožený potah a řeklo: „Chtěla jsem si dávno s váma poklábosit, ale neměla jsem nikdy kuráž!“

Užasl jsem štěstím bez sebe. „V takovouhle dobu a v tomhle stavu?“

Dívka se zvedla a potácivě zamířila ke stěně s kresbou od Janečka. „Hele, vy tu máte akty?“

Chytil jsem ji a nacpal zpátky do křesla. „Víš co, radši hezky hačej!“ řekl jsem důrazně a naklusal do kuchyně.

Voda se ještě v konvici nevařila. Připravil jsem zatím dvě kostky cukru a nasypal vrchovatou lžičku zlatého výběru do plechového hrnku. Míšeňský jsem jí nedál, určitě by ho rozbila. Vpravím do ní pořádného lomcováka a pak ji nacpu do výtahu. Spokojeně jsem konečně vypnul vařič.

Seděla rozcabeně na stole vedle psacího stroje a muchlala v tlapkách moje těžce vypocené papíry. Upřela na mě nadšené oči a řekla: „To je tak mile blbý!“

Položil jsem hrnek na stůl, vyškubl jí pomačkané stránky a táhl ji ke křeslu. „To já vím taky!“ odpověděl jsem naštvaně.

Nemohla se strefit lžičkou do tmavé hladiny, ale nevadilo jí poznamenat: „Tak proč takový krávoviny píšete?“

Vytrhl jsem jí lžičku, zamíchal kávu za ní a řekl: „Abych měl za co kupovat kafíčko takovým roztomilým holčičkám, jako jsi ty!“

Opilý neomalený diblík srkal z hrnku a já jsem si ho pozorně prohlížel. Možná, kdybych byl o pár roků mladší, neseděl bych tu se založenýma rukama. Nebyla žádná krasavice, ale měla něco do sebe. Jenže jsem nevěděl co.

Začala se soukat z kožichu a rozhodla se mi tykat. „Máš tu bezva teplo,“ poznamenala.

Zvedl jsem se, abych jí zabránil ve vysvlékání beraního svršku, a oznámil rezolutně: „To, že mi tykáš, mi nevadí, ale koukej dopít to kafe a běž hajat!

Neposlechla. „Přece mně necháš udělat pohodlí!“

Zkroutil jsem jí její srandovní ručičky. „Já mám dojem, že už toho bylo dost, ne!“

„Budu volat o pomoc!“ oznámila.

Koukal jsem na ni jako jelen a zmohl se jen říct: „Tobě snad přeskočilo!“

Upíjel jsem zahloubaně z červeného klášterního a trpěl poslech drnkavého blues Sonny House. Poručila si ho. Nasadil jsem radši sám jehlu, moc desek nemám, ale o to málo bych nerad přišel.

Deska zmlkla a dívka řekla: „ Já ti zahraju divadlo!“

Měl jsem toho jejího divadla už opravdu dost, přesto jsem se zeptal: „A co to bude?“

Natáhla se pro kožich, postavila se na vratké nohy a oznámila: „Nech se překvapit!“ Ukázala na otevřené dveře. „Tam máš kuchyň?“

„Podívej se, nikam nechoď!“ řekl jsem, když už byla uvnitř.

V malé kuchyňce občas něco upadlo. Nadzvedl jsem se, pak se znovu posadil a jen si povzdechl. Nějak se mi nechtělo tomu drzému vyžleti kazit radost.

Za dveřmi se ozvalo skučivé zakvílení: „Káji, Káji!“

„Co to meleš?“ zavolal jsem a zkoprněle se postavil.

Kuchyň pronesla: „Drž ústa, už hraju!“

Dívka se vpotácela do obýváku v kožichu obráceném naruby, na hlavě měla nasazený hrnec a v náručí držela plechovou vaničku z lednice na led. Zastavila se uprostřed místnosti a začala brebentit: „Ledové střípky rozhazuji, ledová srdce shromažďuji!“ Pohazovala při tom všude ledové kostky, na okno, na knihovnu, na mě, kde se dalo. Poulil jsem oči a opravdu si myslel, že mám v bytě sněhovou královnu.

Položila prázdnou vaničku na stůl a zeptala se pyšně: „Tak co, líbilo, nebo nelíbilo?“

„Bylas náramná. Jako z Andersena!“ řekl jsem.

Na moje uznání odpověděla: „Chce se mi kakat. Kde tu máš záchod?“

Nalil jsem si novou sklenku a z chodby zaslechl ze splachovadla zvuk hrčící vody. Vypustil jsem kouř z  cigarety, zakroutil hlavou a pomyslel si: Co je to za zvláštní holku? Neutekla z blázince?

Zastavila se u psacího stolu, sebrala z poskládané hromádky vrchní list a oznámila: „Já ti udělám vlaštovku!“

Hrklo ve mně, ale nezvedl jsem se. Jen jsem chabě namítl: „Gerto, neblázni!“

Bílá šipka zakroužila pokojem a přistála na skříni. „Pěkně plachtila, co?“ zeptala se a skládala další papír.

Vstal jsem, pomyslel s melancholií na svízelně vymýšlený rukopis a pak řekl: „Počkej, já udělám také jednu!“

Láhev byla prázdná a měl jsem v ústech nevábný pach z překouření. Seděl jsem otupělý v křesle, hleděl dokola na tu spoušť, po koberci se bělaly vlaštovky a stěny obýváků jsem měl zřízené zelenými a fialovými klikyháky. Objevili jsme s dívkou krabici temperových barev se štětci a rozhodli se z panelákového obdélníku udělat pravěkou jeskyni.

V rozsvícené ložnici bylo podezřelé ticho. Zvedl jsem se a šel jsem se tam podívat. Ležela v podivné pozici na válendě, její hulkovité nohy končily ve shrnutých džínsách. Nejspíš při svlékání upadla a zůstala ležet. Osvobodil jsem jí kotníky z kalhot, rozvázal miniaturní polobotky, a než jsem zhasl, ještě jsem se k ní jednou otočil.

Vrátil jsem se s jejím kožichem. Přikryl jsem jí a chtěl jít uklízet. Zpod bílých cancouru vlny se natáhly štíhlé prsty, chytily mě za ruku a stáhly k hubenému tílku. Srdce mi zabouchalo, když se ke mně lehce přitisklo. Dívka zamlaskala a pak tiše oddychovala dál.

Ležel jsem bez pohnutí a hlavou se mi honily všelijaké myšlenky. Vedle se pootevřely rty a vzdychly. Před očima se mi objevil dávno zasunutý obrázek. Na polštáři nehnutě čekající chlupatý méďa.

PATÁLIE S MILÁČKEM

Zvonek drnčel nezvykle dlouho a vyzývavě. Nadzvedl jsem metráková víčka a podíval se na budík. Ručičky se rozkročovaly naproti sobě na šesté hodině. Zachumlal jsem hlavu nazpátek do polštáře a proklínal neznámé individuum, které nepřestalo vyzvánět. Nechápal jsem takovou drzost v sobotu ráno, když mi mozek třeštil po včerejším Chrámeckém divochovi z radničního sklípku.

Elektrický vynález řinčel pronikavě dál. Srovnal jsem polámanou páteř a odkopl vztekle péřovou deku. Z nočního stolku nárazem spadl přeplněný popelník. Hromádka týdenních pomačkaných filtrů a vypálených zápalek se rozsypala na koberec. Natáhl jsem se pro sešmaťhané trepky, pečlivě vysypal popel a potom jsem do nich vrazil chodidla.

Klíč v zámku dveří jsem málem ulomil. Nabral jsem zhluboka do plic vzduch a otevřel. Na prahu jsem se zarazil. Myslel jsem, že se mi něco ještě zdá. Nebyl to ale sen.

Na chodbě stálo dlouhonohé stvoření na vysokých italských dřevácích. Na nahých ramínkách mělo záhadným způsobem přišpendleny krátké hadříky, na kterých hořely tropickým plamenem veliké květy, a v útlé ruce drželo pletenou koženou šňůru. Na konci té šňůry po mě pošilhával krhavýma očima obrovský černý pes.

„Vy jste pan Janda?“ špitla kráska. Její zvíře neřeklo nic, hledělo upřeně na ukáplou slinu na rohožce.

Polkl jsem. Připomněl se mi zapopelený koberec. Škoda, že máš s sebou to psisko, pomyslel jsem si lítostivě, smítko po smítku bys vybírala těma svýma dlouhýma nehtíkama. Nahlas jsem řekl: „To tedy jsem.“

Sličná neznámá si odsunula rukou dlouhý světlý pramen z čela, naklonila se nad huňatou obludu, poplácala ji láskyplně po hlavě a pak řekla: „Tak pojď, Cherry, tady k pánovi.“

Myslel jsem, že jsem se přeslechl. Pes ale líně udělal krok, nezbylo mi než statečně oběma zastoupit cestu. „Počkat, počkat, kam toho hafana chcete vést?“

Kráska nechápavě zvedla jemně modelované oblouky očí a řekla: „Copak vám Karel nic neříkal?“

Vyhlédl jsem přes líbeznou klíční kost na chodbu a oddychl jsem si. Sousedi ještě spali. „To bohužel neříkal!“ oznámil jsem. To by tak ještě scházelo, aby se v baráku rozneslo, že ke mně chodí nejen různé slečny, ale dokonce i psi.

Záhadná světlovláska se zatvářila přemítavě. Viděl jsem, že jsem moc nepotěšil. Ustarané stíny modrých panenek se podívaly bezradně na psa a optaly se: „A co teď budu dělat? Já nemůžu Cherryho vzít s sebou!“

„To je mi opravdu líto,“ řekl jsem. Když vyvedla to svoje obří monstrum po schodech, snad ho dokáže svést i nazpátek.

„Váš přítel Karel mě ale ujistil, že s váma všechno domluvil a že se na Cherryho prý hrozně těšíte!“

„Milá slečno, to bude asi krutý omyl.“

Nešťastně zanaříkala: „To není možné. Večer mi letí z Ruzyně letadlo do Jugoslávie a já nemám Cherryho kam dát!“

Chtěl jsem jí udělat radost, než zaklapnu dveře. „To je hezké jméno, Miláček,“ řekl jsem mazlivě a dodal si odvahu podrbat černou potvoru na lebce.

„A vy byste ho nemohl opravdu tři neděle u sebe nechat?“ Křehké lupínky pomněnek se do mě dychtivě zavrtaly.

Měl jsem toho už dost. Něžné pohlaví je sice moje slabost, nesmí mi ale vodit do bytu svoje zvířata. Tohle slintající tele, které mi očichávalo nohavice pyžama, dokonce na tři neděle. „Víte, co vám poradím? Zajeďte si za roztomilým Karlem, a ať se vám o vašeho miláčka postará sám!“ řekl jsem sladce a práskl dveřmi. Než se mi podařilo vymotat z předsíně, na chodbě se ozvalo bolestné zaštkání: „Když on včera odjel s rodinou do Bulharska!“

Vyspal jsem se do růžova. Nad nemilým ranním probuzením jsem mávl rukou. Venku cvrlikali ptáci, okenní tabule se blýskaly sluneční září, naklusal jsem do koupelny a pustil oba kohoutky naplno. Pohroužil jsem se do kouřící vany a zasnil se nad orosenou dvanáckou, jak s ní po obědě v Národním domě spláchnu včerejší kocovinu.

Obouval jsem si v předsíni plátěné střevíce. Najednou jsem zbystřil pozornost. Na chodbě se ozýval nezvyklý ruch. V halasu hlasů jsem poznal přeskakující fistuli profesorky Matulové z horního patra. „To je ale nehoráznost, přivazovat takové zvíře na chodbě!“ rozčilovala se. Starý pan Brožík odnaproti konejšil jejího plačícího Honzíka: „Ten ti nic neudělá. Podívej, jak mi olizuje ruku!“

Seděl jsem zabořený v křesle a kousal brutálně cigaretu. Zvonek prozatím nezazvonil, ale tíživé ticho mi klidu nepřidalo. Zavrčel jsem v duchu: Tohle si, Karlíku, vypiješ! Zpopelněná půlka cigarety mi upadla na kalhoty a šedivá šmouha mě ještě povzbudila, abych přetrhl i tu jugoslávskou krasavici.

Miláček zabíral půlku chodby celého patra. Nadzvedl ztěžka ospalé oči, když jsem se odhodlal zaklapnout za sebou dveře. Chtěl jsem se k němu nehlásit, ale to mi nedovolil soused Brožík, který se vyhrnul ze svého bytu. Ohnul revmatická kolena, čechral chlupatého lenivce na hlavě a ptal se: „Kdepak jste to krásné zvíře sehnal?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Povídky ze zadní kapsy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.