2017 editor Vlado Ríša

Space opera

antologie © Časopis XB-1, 2017

obálka © Žaneta Kortusová 2017

ISBN 978-80-906829-1-7

Jiří Walker Procházka

V Pavučině

Prolog

Za pětistěžníkem Černý kříž problesklo silové pole. Fialový záblesk oslnil nejbližší vesmír. Ozářil každou planetku, prolétající kometu či vraky kosmických lodí. Ty na černém pozadí mezihvězdného prostoru zářily jako světla na semaforu. Světelné vlny projížděly okolní prostor. Neživé pole skenovalo každičký kout uzavřeného vesmíru.
Kulovité pole se ustálilo a záře pohasla. Připomínalo pavučinu. Bylo purpurové, průsvitné a obrovské. Vlákna se ve vakuu mihotala jako pavučina ve větru. Obklopila kvadrant Mí 654. V jeho centru rotovala hvězda střední velikosti, Theta Pegasi. Kolem ní obíhala planeta Jezírko. Právě k ní mířila početná flotila vesmírných plachetnic.
A právě tato flotila se ocitla v pasti.
V Pavučině.

Kapitola první Past

První lodník Hamman udeřil do páky z leštěného buku a tím aktivoval holografickou projekci celého uskupení lodí. Ve stejném okamžiku se na třech nejvyšších stožárech Černého kříže rozzářily červené kybermajáky. Totální pohotovost neboli pořádnej galaktickej průser, jak tomu říkají chlapi z třetí energetické paluby.

„To se mi snad zdá, člověče,“ zavrtěl hlavou prošedivělý hromotluk Hamman.
Mechanické tykadlo prvního kybertelegrafisty Jo-Berserka se k němu otočilo. Oční bulva zvíci melounu se ušklíbla. Tykadlo se umělo tvářit všelijak. Třeba ironicky.
„Člověče? Víš přece, že nejsem člověk,“ sdělil Jo-Berserk břišní trubicí. „Avšak abych odvětil na tvé optání bez otazníku – nezdá.“
„Zavřeli nás tady jak sardinky do plechovky. Dokonalá past.“
První kybertelegrafista Jo-Berserk pokrčil tykadlem.
„I tak lze aktuální stav zhodnotit.“ Celou tu dobu byl propojený s centrálním navigačním systémem všech lodí v kvadrantu Mí 654. Jméno hvězdného navigačního systému znělo NEPTUN.
„Spoj mě s kapitánem, kámo,“ ozval se bocman.
„Zapisuji si výraz kámo do slovníku. Lingvistickou analýzou jsem určil, že toto slovo náleží mezi kladně míněná oslovení. Jinak - spojení aktivováno již před 3,72 sekundami. Nevím, na co stále čekáš, kámo.“
První lodník Hamman jenom zafuněl, projel si rukama ohromný vous a spustil:
„Kapitáne, bocman Hamman, hlídka tři nula. Jak asi už víte, jsme v…“
„Vím. V prdeli,“ ozval se kapitán Jack Burroughs v ušní mušli bocmana. „Zůstaňte na příjmu, pane Hammane. A budu taky sakra potřebovat i kybertelegrafistu Jo-Berserka.“
„Zajisté, pane.“
První lodník se zasmušil.
A my všichni budeme potřebovat vás, pomyslel si.

Ze strážního koše plnoplachetníku Černý kříž to bylo na první palubu necelých pětadvacet kilometrů. Na kapitánský můstek další jeden a půl kilometru. Černý kříž byl jedním z největších slunečních korábů, který kdy křižoval nekonečnými dálavami Tří galaxií.

Byl to pirátský koráb.

Černý kříž se výjimečně plavil za pirátskou flotilou jako poslední. Kapitán Jack Burroughs o nezvyklé pozici vlajkové lodi rozhodl, aby osobně doprovázel poškozenou třístěžňovou karavelu kapitánky Margarity. Její loď Zaragoza se při obletu neutronové dvojhvězdy Cygnus-X1 ocitla na samé hranici černé díry, která byla její součástí. Nejbližší plavidla ji sice implozivními granáty dostala ze smrtícího gravitačního objetí, ale Zaragoza při osvobozovacím manévru přišla o dva stěžně ze tří. Nemluvě o řídicích systémech a navigaci.

Nyní se kapitánovi Burroughsovi pozice jeho lodě vyplatila. Před ním plulo kvadrantem Mí 654 přes třicet lodí. Příznivý sluneční vítr jim napínal plachty. Podprostorové kotvy se pohupovaly na bocích a polirunová lanoví lehce skřípala. Na palubách ještě před minutou panoval běžný palubní režim.

Do chvíle, než se kolem nich rozprostřela Pavučina.

Kapitola druhá Kapitánský můstek

Kapitán Jack Burroughs si na levitující plošině můstku právě zapaloval dýmku. Mocně bafal a mlčel. Za ním stáli ostatní důstojníci. V prostoru kolem můstku se vznášely hologramy kapitánů, korzárských baronů a flibustýrů z dalších lodí. Nad kyberportálem centrálního systému NEPTUN visel ze stropu maltézský kříž. Padesát na třicet metrů. Byl černější než komunikační kvádr objevený při korzárské výpravě Vesmírná odysea: 3001.

Velikost kříže se však ztrácela v porovnání s projekcí NEPTUNA. Nad desítkami důstojníků a holografických postav se vznášel černočerný prostor. Projekce zobrazovala lodě flotily, slunce Theta Pegasi a planetu Lake.

A aby nebylo pochyb o tom, proč se zde všichni sešli, na pozadí korábů a vesmírných těles pableskovala temně nachová Pavučina. Byla všude. Projekce malého kousku vesmíru zabaleného do tajemných purpurových vláken nevypadala zrovna přívětivě.

Byla mrazivá.
Krásná.
Smrtící.
Byla až příliš dokonalá.

Kapitán konečně promluvil. Ukazoval dýmkou:
„Máme jediný štěstí, že ten fialový hnus aspoň propouští sluneční vítr. Bez fotonových vln by naše lodi byly jen mrtvá hmota řítící se vesmírem. Bez možnosti změnit kurs. Zbývají nám dvě maličkosti, které vyřešíme v následujících pár minutách…,“ na chvíli se odmlčel.
Přitáhl si levitující lasturu a poté, co se v ní ozvalo bublání, se ušklíbl:
„Vím… V prdeli. Zůstaňte na příjmu, pane Hammane. A budu taky sakra potřebovat i kybertelegrafistu Jo-Berserka.“

Ostatní důstojníci mlčeli.
Flotila se nacházela v tajuplném ohrožení. Než nastane samotný boj – ovšem s kým? – vše bude záležet na navigačních, kybernetických a strategických zjištěních Spojených kybernátorů, systému NEPTUNA a prvního kybertelegrafisty Jo-Berserka. Nemluvě o lodníkovi Hammanovi, který se s Jo-Berserkem významně podílel na úspěchu intergalaktické Poslední bitvy u Betelgeuse.
„Abych se vrátil k oněm dvěma maličkostem,“ odsunul kapitán komunitní lasturu. „První zní - jak prorazit Pavučinu? Druhá - jak tenhle fígl obrátit proti japanonskýmu císařství. To je vše, mí nejmilejší korzáři.“
„Předpokládám dobře, když si myslím, že v nejbližší době můžeme očekávat útok císařské flotily?“ ozval se kapitán galeony Silver Hind.
Jack Burroughs na něj ukázal dýmkou a naznačil výstřel z revolveru.
„Trefa! Kdo jiný by na nás měl pifku? A protože jsme chytrý jak vopice, víme, že by na nás už teď mohly útočit mraky císařských zbraní,“ a aniž by kapitán Burroughs pozměnil hlas, pokračoval: „Z místa, které nevidíme. Bocmane, ať váš kybertelegrafista vysílá na frekvencích flotily: vratiplachty na deset hodin, stěhovky a kosatku prudce vlevo. Připravte se na nápor do hlavních příďových plachet. Gravitační zátěže šoupněte na levobok.“ Odhodlaný muž se otočil na přítomné důstojníky i na hologramy. Kývl hlavou a vydechl oblak kouře.
Nikdo neměl nic proti.
Ještě aby…

Bocman Hamman potvrdil rozkaz.

První lodníci na všech lodích prováděli úkony odpovídající typům jejich plavidel, ať to už byly rychlé klipry, obří barky či svižné korvety.
„Jak to vypadá s časem a vzdáleností, pane Jo-Berserk?“ zeptal se kapitán Burroughs.
„Pane, od vodní planety jsme vzdáleni dvě stě sedmdesát milionů kilometrů. Naše rychlost jest třetinová oproti rychlosti světla. K přímému kontaktu při původním kursu by nám zbývalo asi devadesát minut. Pokud byste ovšem nevydal váš rozkaz.“
„Díky, Jo. Tímhle manévrem se vyhneme gravitaci zdejší hvězdy i zatím nezvěstným zbraním, což nás potěšuje.“
„Jak říkáte, pane,“ odvětil kybernetický biomechanismus s označením Jo-Berserk. Věděl, že je Pavučina dostala do nezáviděníhodné situace. Nešlo totiž jen o uzavření vymezeného prostoru. Šlo o mnohem víc.
Galaktičtí piráti umějí improvizovat, což o to…
Původně chtěli křižovat proti fotonovému větru hvězdy Theta Pegasi a využít její gravitace k usměrnění na kurs k vodní planetě. A právě uzavření do kosmického vězení stvořeného z tajemných vláken by jim to znemožnilo. Nemohli manévrovat v limitně vymezeném prostoru. Stejně jako by Titanic nedokázal manévrovat na hladině Lochnesského jezera. Piráti potřebovali místo, a to neměli.

„Pane,“ ozval se bocman Hamman. „Je to, jak jste říkal.“ Kapitán zavřel oči a zamračil se. Dobře věděl, co říkal. „Kolem hvězdy se na nás řítí kalibrační stěna,“ pronesl bocman

a vyňal si lidské oči. „Musím si ji zobrazit jako kybertelegrafisté. Momentík, prosím.“ Vložil si do očních důlků osmistěnné hmyzí oči. S nimi dokázal vnímat prostor ve 4D, což pro projekci vesmírných bitev bylo ideální.

Lidské oko tohle nedokázalo, respektive nedokázalo přenést čtyřrozměrný prostor do mozku tak, aby se dal pochopit. Natož se v něm pohybovat.

„Nevím, pane, jak to udělali, ale nevypálili je přímo, ale obloukem, kolem hvězdy. Takže se nacházej rovnou za ní.“
„Vzdálenost stěny?“ optal se tiše kapitán.
„Sto čtyřicet pět milionů kilometrů. Stěna se pohybuje osmdesátiprocentní rychlostí světla.“
„Dvaadvacet minut je dost na to, abychom zareagovali. Aspoň máme potvrzené, že japanonské císařství je po Poslední bitvě zase zpátky. A vypadá to, že v plné síle.“
„Tak tu jejich sílu řádně prověříme.“
„Nerozumím, pane?“
„Oni se naučili ohýbat prostor. My je naučíme něco jiného.“
„Pane?“
„Naučíme je ohýbat pocit vítězství… Právě zahajujeme manévrování. Dostal jsem docela dobrý nápad.“
„Takovej se hodí dycky, pane.“

Proti pirátské flotile se uzavřeným prostorem řítila kalibrační vlna. Vynález nejlepších zbraňových expertů japanonského císařství. Kalibrační vlna měla původně sloužit k označování a kalibraci cílů vzdálených až do pěti světelných let. Během pár desetiletí dokázaly nejlepší mozky ze Tří galaxií z čistě zaměřovací technologie stvořit útočnou a všeničící stěnu.

Před kalibrační vlnou se napadení cítili stejně jako před letícím pancéřovým krunýřem.
Pirátská flotila se připravovala na drtivý úder.
A zejména na boj.

Kapitola třetí Tvůrci vody

Vodní planeta byla v encyklopediích Tří galaxií uváděna znakem 湖. Bylo to v jazyce japanonského císařství a bylo to dávno. Císařství želelo ztráty vodního světa, samotné Jezírko nikoli. Před

třiceti standardními lety se vládci planety dohodli, že vstoupí do galaktického svazku Nezávislých planet. Opustit císařství nebylo jednoduché, ačkoli referendum se vyslovilo jasně pro vystoupení z byrokratického japanonského společenství. Výsledku referenda a zdárnému provedení exitu musely přispět jak pirátské flotily, tak intergalaktické intriky… A plány v plánech.

Odchod z císařské zóny měl vliv nejen na zvýšení vzájemného obchodu mezi stovkami planet. Význam to mělo pro samotné obyvatelstvo. Celá staletí předtím byli obyvatelé Jezírka poddanými impéria. Poddanými, nikoli otroky. Ale posledních třicet let se nacházeli v uskupení Nezávislých.

Byli zase svobodní.
Tedy jen do včerejška…

Intermezzo

Vodní planeta patří ve známém vesmíru k těm důležitým. Její obyvatelstvo všichni ve Třech galaxiích nazývají Tvůrci vody.
Planeta Lake dodává nezávislým světům inteligentní chladicí vodu do fúzních reaktorů i jaderných elektráren. Bez této kapaliny by se dnešní kosmické koráby pohybovaly sotva poloviční rychlostí. Říká se jí živá voda. Díky živé vodě lidstvo objevuje a řeší dosud nevysvětlitelné záhady fyziky, biologie, Třetí matematiky a podprostorové mechaniky.
Živá voda je živá právě proto, že ji Tvůrci vody transformují z masy Fragmentálního oceánu a zdrojových jezer. Vodní lidé občas předvádějí budoucím zájemcům variace, jež dokážou stvořit z pouhého spojení kyslíku a vodíku.
Jisté schopnosti vodního živlu si ovšem nechávají pro sebe. Export řezných gejzírů by jistojistě změnil pohled na flexibilitu japanonského vojensko-průmyslového komplexu.
Dnešní rovnováha sil mezi rigidním Císařstvím blížícím se tyranii a rozpínajícím se uskupením Nezávislých planet vyhovovala jak vládcům vodní planety, tak, v podstatě vzato, i oběma znepřáteleným blokům.
Nezávislí věděli, že císařství je už není schopno porazit, ale jen omezit. Nejvyšší vládce japanonského císařství si zase byl dobře vědom, že i kdyby Nezávislí získávali padesát planet ročně, tak ani za sto let nemohou vážněji ohrozit jeho Říši.
Nikdo z nich však nemohl ustoupit. Vzdát se svého přesvědčení, své moci, svých strategických možností.
A nebo své svobody.

Kapitola čtvrtá Nejasná dohoda

„Povězte mi, orátore,“ vzhlédl císařský vyjednavač Fumio Kishida na ohromného Lo-Pa, „vy jste si vskutku mysleli, že váš podivuhodný svět necháme na pokoji?“

Kishida hltal sušenou luungastu a s pomlaskáváním na patře si užíval unikátní chuť vodního koření. Lo-Po, zástupce zdejšího panovníka, shlížel ze svých tří metrů na poloviční postavičku tam dole. Zamyslel se. Po čele mu projely drobné vlnky a zarazily se o oční oblouky. Došel k názoru, že na hloupou otázku nemá smysl odpovídat.

„Náš Císař a Bůh v jedinečné podobě je vám opravdu nakloněn. Nepřeje si likvidaci vaší vodní planety. A jak zajisté víte, prostředky k tomu má celá desetiletí,“ pronesl vyjednavač a vložil si mezi úzké, bezkrevné rty další sousto mořské pochoutky.

Orátor Lo-Po přikývl, až to zašplouchalo.

Fumio Kishida přešel vodní efekty bez hnutí brvy: „Nemusím snad vysvětlovat, ctěný Lo-Po, že Císař nemusí mít věčnou trpělivost.“
„To ne, Kishido. Tarrikó Minabó byl totiž vždy trpělivý a pokaždé dosáhl svého cíle,“ pronesl orátor a císařský vyjednávač se málem zadusil. Vykuckal ze sebe zbytky luungasty. Zděšeně zíral na vodního člověka.
„Co…? Jak jste si vůbec dovolil! Jméno Císaře zní Meidži, a ani to se nesmí vyslovovat! Vládce Tří galaxií se může nazývat pouze Císařem. A už vůbec nechápu, jak jste…“
„Znám Tarrikóa z Akademie. To měl ještě občanské jméno,“ poznamenal Lo-Po. „Byl trpělivý, ale neústupný. Chladný jak kapalný dusík. Ale přes všechny tyto vlastnosti to byl v podstatě normální člověk.“
岸田 sepjal ruce na hrudi.
„Normální člověk?“ zaúpěl. „Bože! Císař?“
„Nezlobte se, Kishido. Neberte si to tak. Já Tarrikóovi neřeknu, jak jste tady vyváděl. Na vyjednavače dost hysterie, co?“ mrkl na císařského vyslance. „ A co jste nám vlastně přišel sdělit? Náš vládce je též výjimečně trpělivý, ale znáte to. I neústupný. To víte, vrchnost je vrtošivá.“
Fumio Kishida se probral, rozhlédl se, urovnal si límečky a mrazivě pronesl: „Vaši planetu i s vaším sluncem jsme uzavřeli v galaktické Pavučině.“
„Je mi známo.“
„Ve vnitřním prostoru je zajata pirátská velitelská flotila, a kapitán Burroughs zejména.“
„Vím.“
„A vy nám ho pomůžete zlikvidovat. Poté budete svobodní až navěky. Tak pravil Císař Tří galaxií.“
„Hm. To zní rozumně,“ podrbal se Lo-Po průsvitnou rukou na průhledné hlavě.
„Stejně vás po celou dobu takzvané svobody piráti obírali o přírodní bohatství a o zasloužené zisky z něj, není-liž tomu tak?“
Lo-Po na šikmookého vrásčitého skřeta kdesi dole upřel vlnící se pohled.
„Inu, když to tvrdíte.“
„Mohu tedy považovat dohodu o spolupráci za uzavřenou?“
Orátor pokýval hlavou. Bylo však zřetelné, že přikyvuje komusi jinému. Kishida pochopil, že vodní muž Lo-Po právě komunikuje s Vládcem Vod. Raději mlčel.
„Můžete,“ zabublal Lo-Po.
Císařský vyjednavač se povýšeně ušklíbl.
„Nemusíte děkovat,“ otočil se Lo-Po a po třech krocích splynul s jezerem pod terasou. Kishida se opět rozkuckal. Na té zatracené luungastě si vlastně ani nepochutnal.
To byl zas dneska den.

Kapitola pátá Přípravy na střet

Kapitán Jack Burroughs zůstal na kapitánském můstku sám. Jen on, fajfka a kadet Kenneth, který chvatně dorazil se soudkem jamajského rumu. Poslední renderovaná řepná sklizeň z farmářské planety Fountain.

Planety pod ochranou Hvězdných honáků zásobovaly svou zemědělskou produkcí třetinu Nezávislých planet. Nemluvě o tom, že intergalaktická přeprava, kterou vesmírní kovbojové provozovali v koordinaci s hyperprostorovými bytostmi zvanými „krávy“, byla pro Nezávislé stejně důležitá jako megatuny farmářských dodávek.
Kapitán si nalil sklenku.
Sem tam štěkl rozkaz, jindy zase upřesnil manévr. Na projekci NEPTUNA sledoval celou svou flotilu jako na dlani. Ještě nepřišel jeho čas. Vypadalo to šíleně. Ale pirátské lodě opravdu nemusely být vystaveny rozhodujícímu úderu.
„U všech mořských ďáblů,“ zaklel Jack tiše.
Kalibrační vlna připomínala nezadržitelnou lávu valící se po stěně vulkánu.

V soustavě Theta Pegasi panoval nezvyklý ruch. V nevelkém prostoru o průměru několika desítek milionů kilometrů bylo víc kosmických plavidel než na závodech 24 Years Le Mans.

Na jedné straně elegantní sluneční plachetnice, na straně druhé obří bitevní lodě.
Mezi nimi kalibrační stěna.
A o tu teď šlo.

Pirátské koráby se rozdělily do tří uskupení. Kapitánův trik spočíval v tom, že ani kalibrační vlna nemůže mít neomezené ničivé účinky. Bocman Hamman i ostatní lodníci jeho strategii uskutečňovali v přímém přenosu.

„Pro všechny svazy! Dvě přední lodě v každém uskupení napnou plachty kolmo na směr úderu. Aktivují obranné prostředky včetně podprostorových min a paralelních torpéd,“ všem zněly v ušních boltcích či zvukových zdířkách kapitánovy rozkazy.

Bocman Hamman řídil svou bitevní řadu. Pohled ze strážního koše byl úchvatný. Ještě více jej zvýrazňovalo 4D pojetí, jež se přes včelí oči promítalo do lodníkovy pravé mozkové hemisféry.

Koráby se za sebou řadily tak, aby se každý svaz ocitl v jedné přímce.
Vesmírem pluly tři souběžné řady fotonových plachetnic.
Do okolního prostoru zářily tři řady lesknoucích se plachet.
Každá řada měřila na délku milion dvě stě tisíc kilometrů.
Fotonové lodě křižovaly proti slunečnímu větru vanoucímu z hvězdy Theta Pegasi.
Pirátské koráby využívaly fotonového pasátu pronikajícího vlákny Pavučiny.

Mocný proud fotonů vycházející ze čtyřhvězdy Capella byl pro vesmírnou plavbu v této části Galaxie důležitější než Golfský proud pro námořníky v Atlantiku.

Bocman Hamman vydal příkazy pro své uskupení pohybující se v prostřední řadě. Jo-Beserk přenášel povely přímo do mozků dalších bocmanů i do řídících center každé lodě.

„Pro Žlutou želvu a Metal Gianta, napněte přední brámové a košové plachty,“ velel první lodník a sledoval prováděné úkony každé lodi.
Metal Giant byl pompézní světelný koráb třídy Royal Clipper. Měřil na délku přes dvanáct kilometrů. Na jeho ráhnoví se nacházelo na třiasedmdesát plachet. Ty největší z nich, brámové plachty, dosahovaly rozměrů 3,8 x 1,6 kilometru. Trojúhelníkové stěhovky měly každá plochu přes tři kilometry čtvereční a vratiplachta pět.
Metal Giant měl být první lodí, již rozdrtí kalibrační vlna. Za ním v závěsu plula třístěžňová karavela Žlutá želva. I ta byla zařazena do položky „Nevyhnutelné ztráty“. Obě lodě bezchybně prováděly nařízené manévry. Ostatní plavidla, skrytá v jedné řadě za Obrem a Želvou, se mezitím připravovaly na střet s kalibrační vlnou zcela odlišně.
„Skasat plachty. Ráhnoví nastavit souběžně s trupy,“ přikázal jim bocman. „Musíte mít s kalibrační vlnou co nejmenší styčnou plochu.“
Kalibrační vlna se vyřítila zpoza Theta Pegasi se silou jarní sluneční protuberance. Císařské bitevníky se mezitím dostaly do postavení, z něhož posádky napojené na interní navigační systém mohly sledovat zánik pirátské flotily v přímém přenosu.
Byl to zvláštní způsob boje. Strategie císařského loďstva by se mohla směle označit jako Jednosměrná ulice.
Bojovníci japanonského císařství piráty viděli, ale piráti je nemohli zahlédnout ani zaměřit. Mocně pancéřované křižníky a torpédoborce a bitevní lodě se chystaly po kalibrační vlně vypustit podprostorová torpéda, explozivní ježky a průrazné bomby s kvadratickou dráhou letu. Přitom se veškerá bitevní plavidla nacházela v naprostém bezpečí.
Před posledním bojem se císařská flotila skrývala za hvězdou.
Nulové riziko na straně jedné a totální ztráty na straně druhé.
A to vše díky jakési „vodní“ dohodě.

Kapitola šestá Situace se komplikuje

Hamman díky hmyzím očím napojeným na systém NEPTUNA nazíral na komplexně modulovanou dimenzi přilehlé strany hvězdy. Jo-Berserkova mluvicí trubice za ním odfukovala. Tykadlo s bulvou a s elektronickou bradkou pod ní se v pracovním nasazení houpalo jako hodinové kyvadlo a…

Jo-Berserk ztuhl uprostřed pohybu. Dotkl se lehce lodníkova ramena. Chlap zabraný do světů ve 4D projekci sebou trhl.
„V pohodě, kámo,“ ozvalo se konejšivě z břišní trubice. „Máme jen další problém. Ověřil jsem aplikaci trojného integrálu našich kybertelegrafistů. A potvrdilo to mé předpoklady. Nepřátelé nás vidí jako na dlani.“
„Skrz hvězdu?“ Jen co to bocman dořekl, znejistěl. Dlaněmi natáčel okolní prostor tak, aby obsáhl okolí Theta Pegasi.
„Hele, milý Jo,“ odkašlal si. „Ohnutím kalibrační vlny kolem gravitačního centra hvězdy se zakřivily i optické návěsti? Zrovna dneska, do prdele, začínají platit jiný fyzikální zákony? No, to se mumifikovaný Hawking posere.“
„Potvrzuji tvůj vulgárně vyjádřený údiv. Kalibrační pole má odlišné vlastnosti než fotony. Světlo se ohýbá toliko v blízkosti černé díry. Což Theta Pegasi není ani náhodou. Do prdele.“
„Nějak jsi zhrubl, příteli,“ zabručel bocman spíš pro sebe. „Po deseti letech s tebou by zhrubla i Máti Terezka.“ První lodník se letmo pokřižoval, ale pak mávl rukou a raději aktivoval měděný zvukovod.
„Kapitáne, kybernetický kluci jsou toho názoru, že nás žlutí hajzlíci sledují přes slunce. Což mi tak nějak nedává smysl.“
„Uvažujeme stejně, pane Hammane,“ odvětil Burroughs. „Teď ale řešíme jinou prioritu. Nacpali se všichni na odepsaných lodích do záchranných člunů?“
„Jistíme to, ale bude to vo fous. Chybí už jen kapitáni a střelmistři. Posádky jsou připravený vystřelit se do volného vesmíru.“
„Všechny čluny se musí dostat nejmíň za pátou loď v zákrytu. Mají na to pár minut.“
„Jistě, pane. Nakalibrovali jsme jako jejich pohon příruční plazmatická torpéda.“
„Jste dobrej.“
„To vymyslel Jo-Berserk, pane.“
„Taky dobrej. Zahajte odpočet; mínus 180 sekund. A kapitáni a střelmistři ať laskavě pohnou kostrou. Potřebuju je všechny. Živé.“
„Spouštím odpočet.“
„Tak ať to sviští po strništi.“

Jack Burroughs stál pevně rozkročen na levitujícím můstku.

Tabák dokouřil, třetí sklenku whizoura dopil a hlavu měl plnou útoku kalibrační tsunami.
Lodě obětuje, i když s těžkým srdcem, ale posádky nikdy.
Muži i ženy v jeho loďstvu neslouží coby kanónenfutr.
Nejsou to žádní obětní beránci pro nepřátelské zbraně.
Jeho lidé jsou jeho rodina.

„Uvidíme, jak na záchranné čluny zareagují císařští,“ pronesl kapitán do prázdna. „Doufám, že jsou tak malé, že uniknou jejich pátračům.“

Něco mu však pořád nesedělo. Netušil co, ale znáte ten pocit, že nad vámi neustále visí Damoklův meč? Jack Burroughs se bezradně rozhlížel po vesmírné projekci NEPTUNA.

Něco se mu hodně nelíbilo. Ale co?
Kapitán si v hemisféře mozku aktivoval 4D vidění. Ocitl se ve vesmíru generovaném biotronickým mozkem NEPTUNA. Vznášel se ve vakuu a vyhodnocoval každý objekt uzavřený v Pavučině. Tři řady korábů, unikající čluny, hvězda Theta Pegasi, planeta Lake...

V jednu chvíli zaznamenal zavlnění prostoru. Ne…, spíš to byla jen nepatrná změna fotonových proudů. Připomínalo to zakolísání proudu. Prostě blikla žárovka.

„U velkýho Ponta!“ vyrazil ze sebe. Byl to sice jen prchavý moment, ale mohlo to být ono! Jack požádal NEPTUNA, aby ho přenesl co nejblíže k vláknům Pavučiny. A poprvé, po mnoha galaktických bitvách, se mu zachvěl hlas.

„Co se to děje, u shnilých ráhen?“

Pod rukama se mu transformovala mramorová klávesnice s podsvícenými symboly. Zadal systému lodě výpočet pravděpodobných derivací funkcí ve směru Pavučinového vektoru. Vzápětí obdržel nezpochybnitelný důkaz.

„Tak to tohle nezvládneme.“
Kalibrační tsunami se blížila. Jako by ona sama nestačila… V prostoru Theta Pegasi na piráty čekala mnohem větší hrozba.

Teď je ale před nimi první úkol.
Přežít atak ničivé vlny.
Teprve pak se mohou soustředit na ten druhý problém. Přežít Pavučinu.

Kapitola sedmá Na palubě bitevníku 武藏

Na palubě císařské bitevní lodi Musaši nepanovala právě pohoda, jaká by zde mohla panovat. Bylo to přece jedno z nejlépe vyzbrojených a nejvíce chráněných plavidel japanonského loďstva.

Avšak proč zde nevládla samolibá spokojenost se začátkem bitvy? Kalibrační stěna obkroužila gravitační pole hvězdy a valila se na flotilu obávaného Burroughse. Žádná pirátská loď neměla naději uniknout smrtonosné lavině. Neměla ani kudy vyklouznout. Za plachetnicemi se rozprostírala souvislá, zhoubná stěna Pavučiny.

Kontradmirál Tamon Jamaguči obcházel holografickou projekci bitevního sektoru. Neusmíval se, natož vítězoslavně. Při chůzi se opíral o titanovou hůlku se zdobenou ebenovou hlavou. Uhodil jí do trojrozměrného obrazu.

„Tady!“ obrátil se na strnulé důstojníky. Hůlku nechal trčet ve vesmíru. Na jejím konci pableskovala miniatura sluneční plachetnice. „Tohle je Burrougsův 黒い十字架! Zdá se vám, že Poslední samuraj prchá z boje? Vidíte někde ceduli s nápisem ‚Utíkám z předem prohraného boje‘?“

Důstojníci klopili oči k průhledné podlaze. Dělali, že sledují rotující soukolí světélkujících antigravitačních hřídelí. Mlčeli jako zloděj při výslechu.

„Nevidíte! A proč ji nevidíte? Protože nad Burroughsovými koráby žádná cedule s nápisem ‚Utíkám z předem prohraného boje‘ není! Tak vysvětlí mi už někdo, proč ten zpropadený korzár nevyvěsí bílou vlajku?“ šermoval hůlkou malinkatý důstojník.

Císařská admiralita upřeně zírala na světlý bod na konci velitelovy hůlky, až všem slzely oči. Někteří pokyvovali hlavami. To kdyby snad něco, že?

„Mám snad, u hromového Raidžina, provést seppuku, aby mi někdo odpověděl, jestli Burroughs náhodou neprchá?“
„Ne, pane,“ ozvalo se z několika míst.
„Co ne? Nemám si rozříznout břicho anebo se vám nezdá, že Burroughs utíká?“
„Ano, pane.“
„Co ano? Ano, mám tedy spáchat 切腹? Nebo Ano, Burroughs zdrhá? “
„Ano ne, pane. Ne, neutíká.“
„Ano, neutíká. Ne, utíká. Ano, nespáchejte harakiri. Ne, nespáchejte harakiri.“
„Ne, pane.“
„Ano, pane.“
„Proč ten kuso-gaki s jekotem neutíká před kalibrační superzbraní?“
„Ano, pane…“
„Ne, pane!“
Z lehce zmatené konverzace byli zblblí nejen důstojníci, ale i sám kontradmirál. Všichni si navíc uvědomovali, že dosud od velícího důstojníka nikdy nezaslechli spojení „zasraný fracek, kuso-gaki.“

„Kolik času zbývá do střetu?“ změnil kontradmirál Jamaguči téma. Generální štáb si oddechl.

„Devět minut, dvacet pět sekund, dvacet čtyři sekund, dvacet tři sekund, dvacet dva sekund…“
„Vy jste tady nový, že, kadete?“ promnul si Jamaguči buldočí tváře. Zeptal se, aniž na snaživého důstojníka pohlédl.
„Ano, pane, ano! Zbývá devět minut, čtyři sekundy, tři sekundy, dvě sekundy, jedna sekunda. Čtyři minuty, padesát devět sekund.…“
Kontradmirál 山口 多聞 si přejel čelo dlaní. Ve spáncích mu bušila kovadlina zvýšeného tlaku 230/150.

Jamaguči byl unavený.
Jamaguči byl již déle vyhořelý.
Jamaguči byl zmožený nekonečným životem.
Jamaguči byl vyčerpaný věčnými bitvami.
Jamaguči byl uštvaný permanentním stresem.
Jamaguči by si ze všeho nejradši sedl pod rozkvetlou třešeň a popíjel

saké…

Nyní ho však dorazilo tohle odpočítávání. Soustředil se, aby někoho nezabil, dlouze si oddechl a pak pozvedl ukazováček s briliantovým prstenem. Hůlkou ani nešermoval. Byl totiž kapánek paralyzovaný.

„Děkuji, kadete,“ vycenil zuby, až porcelánové korunky ozářily místnost. „Odeberte se za prvním střelmistrem Tógéem. Rozbily se mu prý implantované hodinky. Budete mu odpočítávat čas. Neustále, stejně jako teď! Á propos, kadete. Už se nikdy nevracejte.“

Nejvyšší velitel japanonského loďstva vstoupil do nitra bitevní mapy. Poukázal na tři řady plachetních korábů. Na začátku každé z nich pluly dvě největší lodě s napnutými plachtami.

„Vidíte ty za nimi?“ Kontradmirál ukazoval hůlkou. „Tady, a tady.

A támhle?“
„Ano, pane. Koráby v zákrytu mají skasané plachtoví a ráhnoví
srovnané souběžně s trupy. Takže… Aha,“ admirál Takagi zmlkl. „Odkud ten ばか ví, že kalibrační pole je ničivé jen při prvním
kontaktu s hmotou?“

Zavládlo bázlivé ticho. …
…
…
Možná ještě delší.

Kontradmirál se odbelhal na původní stanoviště. Při tom důrazně klapal hůlkou o podlahu. Střídal staroanglikánštinu a japanonštinu. „Idiot, Baka! ばか! Idiot!“

Pronikavé údery a skřípění bodce vycházkové hole o pancéřové sklo znělo příjemně asi jako Jamagučiho pisklavý hlas.
„Konstruktére!“ došel muž s hůlkou a hlavou deformovanou vztekem k prošedivělému brýlatému muži s hlavou ve tvaru obrácené hrušky. Zadíval se mu do očí zvětšených ultrasilnými skly kostěných brýlí. Poklepal mu hůlkou po rameni.
„Řekněte mi, náš převzdělaný vědátore: kdy se ta vaše Pavučina úplně zatáhne? Aby nepropustila ani jediný foton pro pohon těch směšných kocábek!“
Vrchní konstruktér Juzuru Hiraga se poklonil s rukama sepjatýma na hrudi.
„Za hodinu a půl, pane.“
Kontradmirál vítězoslavně vztyčil pokovenou špacírku.
„Za dvě a půl hodiny ty teroristy uškvaříme ve vlastní šťávě,“ zazubil se a porcelánové spodní zuby mu opět vyjely z úst. Připomínaly útočný lodní kloun.
Hiraga byl typický, suchopárný vědec. Udržoval si stále nehybnou tvář. Pokud náhodou promluvil, sotva pohyboval bledými rty. Žádné emoce, nijaké citové výlevy. To, že trpí jak zvíře, věděl jen on sám.
Juzuru Hiraga netušil, jak má nejslavnějšímu veliteli císařské flotily sdělit to, co mu již delší dobu leželo na srdci. Kontradmirálovy rozkazy byly neměnné a strategii určoval pouze on. Nu, a zrovna v této situaci se to úplně nevyvedlo.
„Pane, chtěl jsem vám oznámit, že si myslím, že první síla úderu se může posléze poněkud…“ odhodlal se konečně.
Kontradmirál Jamaguči ho nerudně poplácal po hrudi pokryté metály: „Mlčte, příteli. Vy myslíte. My bojujeme. Budeme bedlivě sledovat, jak se naši protivníci vyrovnají s lavinou kalibračního pole. Nebojte.“
„Ale pane, síla prvního úderu může být… Pane, já se vám snažím… vy-svět- lit… ‘‘
Hiragovi se zamotala hlava. Jako by se ocitl v pátém rozměru nakresleném na dvourozměrné ploše. Držel si hlavu. Začal se dusit. Otevíral ústa a lapal po dechu. Zrudl v obličeji. Napětí posledních hodin převyšovalo jeho zdravotní stav i úctyhodný věk.
„Dívejte se. A mlčte už, chcípáku!“ zaječel na něj kontradmirál 山口多聞.
Konstruktér si sevřel pěst na hrudní kosti a zhroutil se k zemi.
Ranila ho mrtvice.
„Jowamuši,“ zasyčel nejvyšší důstojník. Kopl umírajícího muže do břicha. Nikdy toho zbabělce neměl rád.

Kapitola osmá Před kontaktem

Fotonové koráby se řítily k Theta Pegasi. Nemusely křižovat proti slunečnímu větru. Nevyužívaly mocný proud mezihvězdného pasátu vanoucího od čtyřhvězdy Capella.

Lodě měly skasané plachty. Pohybovaly se kupředu poháněné dvěma nejsilnějšími a v celém Všehomíru platnými fyzikálními veličinami: vlastní setrvačností a gravitačním polem hvězdy Theta Pegasi.

Bocman Hamman stál ve strážním koši. Před sebou měl prostřední řadu flotily. Black Cross se připravoval na protiúder. Stejně jako ostatních třicet čtyři bitevních lodí poskytujících ochranu Nezávislým planetám.

Na stožárech korzárských lodí vlály stametrové vlajky s černými kříži. Na vesmírných pirátských lodích zase černé vlajky s bílými lebkami a zkříženými hnáty. Bocman pocítil nesmírnou hrdost. I on byl součástí Jackovy galaktické flotily.

„Bože můj, sloužím už skoro šedesát let,“ zašeptal.

Rty se mu zachvěly. Vrásčitýma rukama sevřel bukové zábradlí před kulovým panoramatickým oknem o průměru sedmdesáti metrů. Sledovací část strážního koše byla vysazena do volného vesmíru až půl kilometru od středového stěžně.

Kolem lodníka se rozprostíral černočerný vesmír.
Žádná projekce, žádné jedničky a nuly.
Jen zářící hvězdy, pulsující mlhoviny a temné dálavy hyperprostoru.

Samotným Stvořitelem vytvořený prostor.
Hamman stál sám vstříc překrásnému vesmíru… … po tváři mu stekla jediná slza.
A přesto se v ní třpytil celý Všehomír.

Jo-Berserk stál vedle něj. Přijel tak potichu, že to bocman ani nepostřehl.
Biokybernetický organismus zvolna položil chapadlo na Hammanovo rameno. Bocman bez jediného slova pozvedl ruku a chapadlo pevně sevřel.
„Jsem tu s tebou, příteli,“ zašuměla trubice mluvícího traktu.
„Díky.“
Hamman pohlédl na přítele.
„Kámo,“ pousmál se neznatelně. „Tak jdeme na to?“
Jo-Berserk vztyčil výrůstek chapadla a bulva přikývla.
„To má znamenat oukej, nebo fuck you?“ zeptal se bocman.
„Fuck them all.“
Bocman poplácal prvního kybertelegrafistu po břichorameni.
„Si piš, kámo.“
Na kliprech, fregatách a barkách před nimi se z podpalubí vysouvaly řady podprostorových děl. Z vrchních palub se majestátně zvedaly traverzové praky. V trupech se odsouvaly bloky polirunu a odkrývaly několikasetmetrové jícny pro vypuštění kilometrových para-torpéd. Jedno jediné torpédo dokáže zničit planetku velikosti pozemského Měsíce. Tři torpéda dokážou poškodit japanonský bitevník. Pět torpéd bitevní loď Musaši.
„Teď jen musíme přežít tu podělanou kalibrační vlnu.“
„Si piš, kámo,“ odvětil Jo-Berserk. Tykadlo s bulvou se povzbudivě usmálo. I tohle dokázalo, když si to Jo-Berserk přál.

Kapitán Jack Burroughs kontroloval pohotovost svých lodí a zároveň sledoval olbřímí kalibrační vlnu. Ta už vyplňovala celý protější prostor. Před nimi ničivá tsunami, za nimi neprostupná Pavučina.

Jack usrkl whisky a odložil ji do prostoru můstku. Hrál totální vabank.
Před třemi lety, po neslýchané bitvě u červeného obra Betelgeuse, dnes známé jako „Poslední bitva“, se podařilo obnovit polovinu původní pirátské flotily. Ale i když všechny Nezávislé světy poskytly veškerou pomoc, tři roky byly málo. Nejvážněji se jevila skutečnost, že se z planety Gameb nezdařilo dopravit polirunový kov v potřebném množství. Jeho přepravu sice zajišťovali Hvězdní honáci a jejich superbytosti „krávy“, ale japanonské jednotky kamikaze stačily zlikvidovat dvě stáda hyperprostorových krav. A jen krávy dokázaly ve svém nitru převážet požadované zásoby magického kovu, polirunu.
Pirátské lodi tedy neměly plachtoví vyztužené polirunem. Nemohly, jako v „Poslední bitvě,“ nastavit plachty s aktivovaným polirunem a odrazit kalibrační pole.
V dnešním střetu všichni musejí spoléhat na odhad. Na Burroughsův výpočet ničivého účinku hlavní císařské zbraně.
Spoléhat se na první ničivý kontakt.
„Kontakt!“ zakřičel bocman ze strážního můstku.
A je to tady…

Kapitola devátá Plány v plánech

Pyšná příď Metal Giantu ozdobená orlí hlavou se hroutila dovnitř trupu.
Gigantický fotonový koráb, plující v čele prostředního svazu, obdržel přímý zásah. Kalibrační vlna ho lisovala jako staniol od čokolády. Plachty obětované lodi se trhaly na kusy a jejich kilometrové cáry vlály vesmírem jako rubáš mrtvého. Mocné stožáry se hroutily na palubu. Rozlehlé ráhnoví ničilo samotnou loď snad ještě víc než kalibrační vlna.
Úder kalibrační vlny netrval ani dvě setiny sekundy. Z Kovového Obra zůstal jen vrak. Bezmocně se potácející kolos se prostorem sunul do smrtícího gravitačního pole Theta Pegasi.
Kalibrační vlna měla v další setině sekundy zasáhnout Žlutou želvu.
„Teď,“ řekl si v duchu Jack Burroughs a stiskl červené tlačítko na mramorové klávesnici. Samozřejmě, nemohl to říct v oné setině vteřiny. Pronesl to dvě vteřiny před prvním kontaktem vlny s Metal Giantem a pak stiskl spínač.

Světlo.
Exploze.
Triumf v záloze.

Kovový obr, nyní přední koráb Burroughsovy formace, připomínal ústí prastarého Gatlingova rotačního kulometu. Hrozen hlavní zde nahrazovala příď korábu. V nábojových komorách pulzních děl, podprostorových torpédometů i minometů se skrývaly stovky tun ničivého nákladu. Veškeré zbylé střelivo z muničních skladů bylo přemístěno co nejblíže k přídi. Nyní se celý ten smrtící obsah ocitl v galaktickém prostoru.

Japanonské ničivé pole narazilo na stěnu tvořenou výbuchy standardních zbraní. Svědomitě ničilo každý atom – ale s destrukcí každé hmotné částice se také oslabovalo.

Žlutá želva v zákrytu nečekala na prvotní úder.
Explodovala skoro současně s Metal Giantem.
Byl to šílený plán, ale Burroughsovi vyšel.
„Kapitáne,“ pronesl do mosazného zvukovodu šokovaný bocman

Hamman. „Vy jste blázen.“ Všechno měl před sebou jako na dlani. Vlastně to viděl v sobě, v mozkových 4D projekcích Neptuna a současně ve spektrálních variacích modulovaných Jo-Berserkem.

„Neříkejte to mé matce,“ odvětil Burroughs. „To o tom bláznovi.

Chtěla ze mě mít poctivého právníka.“
„To je přece antagonismus.“
„Bocmane, matka má vždycky pravdu.“
„Ech… A pozorujete vůbec, pane, co jste dokázal?“
„Snažím se to pochopit, lodníku.“
„Vychází vám to, pane.“
„Ani zdaleka, příteli.“
„Pavučina?“
„Jo. Pavučina.“

Detonace Žluté želvy jakožto kompaktního tělesa obsáhla nárazový prostor o rozměrech 70 x 70 kilometrů. Dalších osm pirátských plachetnic přežilo bez většího poškození.

A stále se řítily kupředu.

Kontradmirál císařského loďstva 山口 多聞 sledoval vývoj situace. Skláněl hlavu čím dál více. Nechtěl nikoho vidět! Mrtvý konstruktér Hiraga by mu právě teď mohl poskytnout potřebné informace. Proč se raději více neovládal a nepomohl Hiragovi při akutním selhání srdce?

„Vyplouváme do bitvy. Aktivujte zbraňové systémy!“ vyštěkl, opět již s hlavou vztyčenou. Kontradmirálovy rozkazy se šířily po odvrácené straně Theta Pegasi. Mocná flotila křižníků a bitevních lodí se připravovala na přímý střet s pirátskými plachetnicemi.

S něčím ale Jamaguči ani celé císařské loďstvo nepočítali…

Před dvaceti minutami odvětil Jo-Berserk kapitánovi Burroughsovi:
„Dobře. Vyzkoušíme tedy Pavučinu, když už nás v ní zavřeli. Ano, pane, některé frekvence pohlcuje, jiné odráží. Takže za pár minut dokážeme odposlouchávat jejich lodě na druhé straně hvězdy,“ prohlásil. Galaktičtí piráti tak zachytili nepřátelské vysílání, i třebaže bylo odstíněné obrovským tělesem hvězdy.
To bylo jejich další malé vítězství.

„Tak si pro nás pojď, ty šikmovokej zmetku,“ ozvalo se z vnitřních reproduktorů japanonského bitevníku 武藏. „A tvoje prdel pozná středověk.“

Velitel japanonské bitevní flotily zlomil vycházkovou hůlku o hlavu spojovacího důstojníka, poručíka Takahašiho. Ten zaúpěl a sebral ze země sražený baret.

„To nám zpoza hvězdy bude Burroughs vysílat ještě reklamu na pekingskou kachnu?“ zaječel maličký kontradmirál 山口 多聞.
„Pane, netušíme, co se děje. A ta kachna, tomu vskutku nerozumím.“
„Já taky ne,“ poznamenal 山口 多聞. Jak již bylo řečeno, postarší kontradmirál byl znavený, vyhořelý a vyčerpaný. A byla to pravda, nic než pravda.

„Pane, naše lodě vyplouvají ze stínu hvězdy a brzo zaútočí na nepřítele.“
Kontradmirál Jamaguči se zasnil. Ve vnitřním zraku sledoval zničené koráby a hořící záchranné čluny.
„Já ti dám prdel, která pozná středověk,“ rozesmál se. Roztancoval se mezi důstojníky a mával kolem sebe hůlkou v rytmu „Singing in the Rain“.
Tak zpívat jako déšť a tančit jako on,
co já bych za to dal, kapitál, milión…

Kapitola desátá Na dně

Lo-Po spočíval na dně Fragmentálního oceánu. Císařským vyjednavačem byl již několik desetiletí, ale v podobné situaci se ocitl podruhé ve svém staletém bytí. Promluvil do mořské propasti osvětlené obříma zářícíma očima.

„Vaše Výsosti,“ zakryl si Lo-Po oči paží, již nechal prorůst neu - roplanktonem. „Nabyl jsem nepříjemného dojmu, že rozestavení flotily japanonského císařství neodpovídá jejich uvedeným plánům na boj s vetřelci. Císař Meidži nám slíbil, že naši planetu ochrání před útokem pirátů. Ano, je pravda, že se v naší soustavě objevili nečekaně. Zpravidla připlouvají až po jarních protuberancích. Nicméně, jejich neobvyklé objevení přece nemusí znamenat obsazení naší planety, jak nám tvrdí japanonská kontrarozvědka.“

Pravé Císařovo oko průměru dvaceti metrů rozvážně mrklo. „Můj duchovně nádherný Lo-Po! I kdyby to, co tvrdíš, byla pravda, není-liž pravda, že japanonské císařství i současná Burroughsova planetární ochrana nám skýtají klid a mír? Proč by se obě velmoci nemohly setkat v naší neutrální zóně?“
Vodní entita o rozměrech Londýna se opět pohroužila do svého nadvědomí. I nadále vstřebávala nejbližší vesmírný prostor. Vodní informační chapadla (každé o průměru několika molekul) dlouhá tisíce kilometrů obepínala jak vodní planetu, tak i její okolí.
„Vidíš-li jakožto já smělé až směšné manévry obou uskupení, jež si říkají bitevní?“ duněla vodní masa posměšně. „Podle mne se jen naparují a k samotné bitvě nedojde.“
Lo-Po nepokojně přikývl. Voda vůkol něj se rozvlnila a způsobila i vlnění hydromagnetické.
„Výsosti, mohu poznamenat cokoliv, co by vás mohlo ve vaší vesmírné přesahovosti zaujmouti? Měl bych jistý nápad týkající se hydromagnetických sil, jež jsem si moduloval sám, ve svém zálivu a…“
Vládce vodní planety vyslal vodíkový signál souhlasu. „Neruš mi mé kruhy, Lo-Po. Sám dokážu tisíckrát znásobit hydromagnetické síly, jež ty tak směšně vyvoláváš. Lo-Po, nehraj si na superhrdinu. Mám tě rád, ale jsi jen kapka vody v mém oceánu nezměrném. Jest to dosti srozumitelné?“
„Jistě, Vaše vodní velikosti. Děkuji všem hydronautickým bohům a vám zejména,“ uklonil se Lo-Po. „Mohu však pokračovati, prosím?“
Temnotu vodní hlubiny prozářil souhlasný, jasný paprsek.
„Děkuji velice,“ pronesl Lo-Po. Pro další jednání se Lo-Po rozrostl do protokolem požadované velikosti kosatky plavonosné. „Dle mého skromného názoru chci sdělit, že bychom měli pomoci oněm divokým a hrubým bandám v oněch fotonových korábech.“
„Sděl mi jediný důvod,“ zavrtěla vodní entita hlavohrudí, „proč bychom měli porušit dohodu s věhlasným japanonským císařstvím? Nechalo nás svobodné? Nechalo nás přejít do uskupení Nezávislých planet? Nechalo nás žít?“
„Vaše výsosti, to piráti nám přece přinesli svobodu.“
„Jsi dobrý žák,“ pousmálo se vodní pole. „Tuším, jak by to celé šlo vyřešit. Mám biliardy informací a přístup do meziplanetárního prostoru.“
„Výsosti?“ Lo-Po byl již kapánek neklidný. „Mám plán, ale nejsem schopen vstřebat vaši boží informaci, zda mám pokračovat dle vašich, promiňte, nejasných řečí, či mám dále pokračovat dle mého plánu?“
„Jsi poněkud drzý, Lo-Po!“ zahlaholil Vládce Vod, až se to rozlehlo planetárním oceánem. „Ale líbíš se mi. Máš kuráž a svůj názor. Jen mi ho trošičku osvětli.“
„Vaše nezměrná Výsosti, exportujeme živou vodu do celého vesmíru. Žádná jiná vodní planeta s tak ojedinělou bytostí, jakouž ráčíte být, neexistuje. Nikdo jiný ve Třech galaxiích ani mezi Nezávislými planetami

neumí takhle zpracovávat a modifikovat jednoduchý vzorec H2O. Krych

lový decimetr naší živé vody se ve světě vyvažuje tunami zlata.“ „Ale my po nikom nechceme tuny zlata,“ podotkl Císař pobaveně.
Vyjednavač byl plně zaujatý svou přednáškou.
„Ne, my si bereme mnohem cennější aktiva. A teď se naskýtá
otázka, proč nás Japanonské císařství chce odříznout od trhu s Nezávislými. Respektive, proč se rozhodlo v blízkosti naší hvězdy demonstrovat svou sílu.“
Císař celou dobu vyjednavači se zájmem naslouchal. Teď vstoupil
orátorovi do řeči.
„Aha. A proč chce v bezprostřední blízkosti našeho světa pokořit
svého nejsilnějšího nepřítele? Který jako jediný odolává jeho moci
a rozpínavosti?“
„Přesně tak, pane,“ schoulil se Lo-Po do tvaru průsvitné medúzy
a lehce zapulsoval. „My jsme v této bitvě hned na druhém místě. Japanonci nás nikdy nedobyli. Náš planetární oceán a vaše síla jim to nedovolí. Zatím.“
„Což ovšem, při shrnutí všech faktů, dává poněkud jiný smysl, než
nám chce vsugerovat císařský vyjednavač Fumio Kishida. Jsi skvělý
orátor a umíš zachytit i spodní proudy usměvavých frází a přeuctivých
řečí. Jsem rád, že ses nebál mě o svém pohledu na věc zpravit. Informuj
mne průběžně o svých krocích. Máš mou plnou moc, Lo-Po.“ Lo-Po se vrátil do své podoby. Viditelně se mu ulevilo. „Vaše bezbřehá Výsosti, mohu pronésti něco neoficiálního?“ „Pokud to vydržím,“ zaduněla obří entita.
„Jste fakt dobrej.“
„Ehm. To je… To je hezké. I když, pravda, poněkud neoficiální.“ „Děkuji vám! A přeji krásnou hlubinu.“
Vládce vodní planety byl nejen moudrý, ale i shovívavý muž. Když
Lo-Po odplouval na povrch, císař se v duchu jen pousmál. „Ta dnešní mládež…“

Kapitola jedenáctá Střelba za roh

„Bocman Hamman,“ ozval se první lodník všem, kdo byli na příjmu. Včetně kapitána Jacka Burroughse. „Posílám náhled bitevního pole po útoku kalibračního pole. Jo-Berserk bude 4D projekci průběžně doplňovat následnými časovými posuny.“

Jack Burroughs si vyndal dýmku z úst.
„Bude propočítávat i budoucí pohyby císařského loďstva?“ Dobře věděl, že udržení 4D projekce ve formátu, který by lidské

mozky vůbec dokázaly zpracovat, dá docela fušku. Ale promítat do podvědomí ještě časové posuny a křížící se linie možných variant postupu, to dosud zkoušeli pouze v simulátorech.

„Ano, pane. Již na tom pracují všichni kybertelegrafisté.“ Kapitán se poškrábal na čele.
„A ještě jeden rozkaz. Když už budete vymezovat polohu nepřátelských lodí…“

Pirátská flotila se plavila v prostoru na ploše padesát tisíc krát deset tisíc kilometrů. Od Theta Pegasi byla vzdálená necelých 118 milionů kilometrů. Útočící japanonské křižníky vylétly zpoza hvězdy ve vzdálenosti 196 milionů kilometrů. Planeta Lake putovala po oběžné dráze a od pirátských lodí byla vzdálená osm a půl milionu kilometrů.

Časová projekce ve 4D dokázala objekty na bitevním poli znázornit tak, jako by to byly vesnice, návrší a všechny tři nepřátelské armády v Bitvě tří císařů u Slavkova.

„Máme je,“ pronesl Burroughs. Stejně jako ostatní účastníci časové projekce se opět jakoby vznášel ve volném prostoru. Před sebou měl velín kapitánského můstku a v ústech fajfku. A kolem sebe bitevní pole. „Vypálíme vše, co máme v nábojových komorách všech zbraní!“

„Kapitáne?“ ozvala se Margarita, kapitánka poškozené Zaragozy. „Zatím vidím jen tři zatracený křižníky. Jak dostaneme ty schovaný?“
Sotva chtěl Burroughs odpovědět, bylo slyšet plácnutí do čela. Nebo do stehen?
„Sorry, vždyť to je jasný,“ hlesla Margarita a hned si sama odpověděla. „Stejně jako jsme je odposlouchávali! Odrazem přes Pavučinu.“
„Pane, všichni kybertelegrafisté právě dokončují zaměření,“ promluvil Jo-Berserk.
„Děkuji, Jo-Berserku. Máte souřadnice, máte koordináty. Tak to do nich, kurva, už naperte, chlapi!“
„Ano, pane!“ ozvalo se mnohonásobné potvrzení rozkazu.
Klasická nukleární děla, implozivní praky, torpédomety, těžké hmoždíře i minomety vypálily naráz. Podprostorové miny, gravitační para-torpéda a desítky dalších typů střel se rozprskly po mezihvězdném prostoru. Ani jedna ze střel nesměřovala na císařské loďstvo. Naopak, každá se vydala k nachově se blýskající hmotě Pavučiny.

Toho, že bylo málo času, si byli vědomi všichni účastníci dnešního střetnutí. Jakmile Pavučina dokončí transformaci, přijde pirátská flotila o vnější fotonový vítr. Celou soustavu ovládne pouze sluneční vítr tryskající z hvězdy Theta Pegasi. Sluneční koráby přijdou o možnost manévrovat. Ale na poslední chvíli ji piráti ještě dokonale využili. „Skasat plachty! Teď!“ vydal vzápětí Jack Burroughs nový rozkaz.

Bocman Hamman spokojeně pokýval hlavou. Očekával to. Kapitán byl…
Prostě to byl Jack Burroughs.
Poslední samuraj.

Kapitola dvanáctá Císařské manévry

„Kam to střílejí, ti blázni?“ užasl kontradmirál Jamaguči. Dokonce přestal tancovat.
Sledoval vesmírnou scenerii, v níž byly pirátské lodě jen označené červené tečky. Žádná 4D projekce, žádné časové posuny dat. Císařské loďstvo se soustředilo zejména na sílu pancíře, nikoliv na softwarové experimenty.
Nicméně i v tomto zobrazení bylo poznat, že veškerá palba fotonových lodí směřovala do všech stran. Připomínalo to ohňostroj. Jen na obrněné bitevní lodě císařské flotily nesměřovalo ani jedno jediné torpédo.

„Zaujměte palebné postavení a připravte palbu!“ zavelel 山口 多聞. Opět nabyl původního sebevědomí. Když zjistil, že nepřítel očividně zpanikařil, vrátila se mu rozhodnost a schopnost strategického vedení. Pouze nechápal, proč se pirátské bárky stále drží v zákrytu. Teď by potřeboval toho zpropadeného vědátora Juzurua Hiragu! A on si umře na infarkt.

Dozvěděl by se od něj, že Pavučina dokončuje transformační cyklus a dovnitř pouští méně a méně slunečního větru z vnějšího galaktického prostoru.

Plachetnice skasaly plachty a řítily se kupředu jen setrvačností. To jim po tuto část bitvy zcela vyhovovalo. Vedle gravitace byla setrvačnost stejně důležitým fyzikálním zákonem platným pro celý vesmír. A piráti ji uměli využívat při každém manévru, při každé obrátce.

Na palubě císařské bitevní lodi Musaši zavládl bojový ruch a shon. „Střelby se zúčastní jen lodi na levém a pravém křídle. Centrální část svazu zůstává skrytá za hvězdou a připraví se na přímou zteč.“

Bitevní kolos Musaši doprovázelo šest těžkých křižníků, třicet torpédoborců, tři letadlové lodě a tři hypernautové koráby. A další desítky zásobovacích a podpůrných lodí.

„Na dvacet osm slunečních korábů by to mělo stačit,“ pomyslel si Jamaguči.
S totální převahou svého loďstva byl navýsost spokojen. I proto se rozhodl, že přímou palbu zahájí pouhá třetina lodí, což bylo i tak dvakrát více než pirátských kocábek. A zbylé dvě třetiny opancéřovaných bitevníků ponechá v bezpečí, skryté za sluncem.
„Lodě aktivního útoku, pal!“ zavýskl drobný muž s platinovými prýmky na uniformě. „Juchů,“ dodal k rozkazu. „Hej!“ hýkl ještě, než pochopil, že křičí nahlas.
Důstojníci na kapitánském můstku si už zoufali.
Pod velení nejstaršího vysokého důstojníka loďstva Tří galaxií šli sloužit s odhodláním. Od instruktorů věděli, že je čeká nelehká služba. Od přátel v armádě získávali mnohdy protichůdné informace o jednom z nejgeniálnějších stratégů galaktických bitev. Stodvacátý rok života v armádě zažíval kontradmirál 山口 多聞 v plné fyzické síle.
Trupy všech japanonských lodí se zachvěly. Hromadná salva ze všech děl a torpédometů otřásla loděmi, jako by do plavidel udeřil bůh hromu Raidžin.
Drtivá stěna oceli, výbušnin, gravitačních pastí a podprostorových torpéd se vydala na ničivou cestu.
Na jejím konci se nachází jen pár větrných skořápek.

Kapitola třináctá Pole a Pavučina

„Pane, Pavučina dokončila transformaci,“ zahlásil první lodník

Hamman.
„V pořádku,“ odvětil Jack Burroughs.
Bocman si v tu chvíli nebyl jistý, jestli slyší dobře. V nejistotě ho

utvrdil další kapitánův příkaz.
„Nabijte další salvu. Máme dost času.“
„Pane?“ ozvala se Margarita ze Zaragozy. „Si děláte prdel, ne?“ „Moje milá, bude legrace,“ řekl kapitán. A zplna hrdla se rozesmál.
Všichni, kdo to zaslechli, se pokřižovali.
„Bože,“ hlesl Hamman. „Zůstaň s námi, věřícími.“ Jo-Beserk jen dodal:
„I s námi.“

„Pane, Pavučina dokončila transformaci,“ ohlásil spojovací dů stojník, poručík Takahaši.
„V pořádku,“ zašklebil se kontradmirál Jamaguči. „Máme je v pasti.“
„Pane,“ ozval se opět Takahaši. „Pirátská flotila nijak nemanévruje. Pouze se setrvačností řítí přímo k planetě 湖.“
Jamaguči k němu přistoupil s napřaženou hůlkou. S její pomocí si sklonil poručíkovu hlavu, aby mu viděl do očí. Důstojník se choval jako králík uhranutý krajtou. Jamaguči se rozhodl nechovat jako krajta.
„Nápad?“ optal se.
„Past,“ řekl Takahaši.
„V čem spočívá?“
„Vypálili jsme na ně kalibrační vlnu. Měla je všechny ochromit. Obětovali šest lodí ve třech trojřadech a dalších dvacet osm lodí přežilo. Nečekaně pro nás skasali plachty, ale to jen proto, aby jejich trajektorii neovlivňovalo sluneční vlnění Theta Pegasi. A nyní, nyní to vidím zase na nějaký úskok.“
„Takahaši, začínáte se mi líbit,“ pronesl chladně Jamaguči. Aby snad náhodou nedal najevo nadšení z tak brilantního uvažování. „Jen zkusíme přijít na to, proč se ten zpropadený Poslední samuraj uchýlil k tomuto kroku.“
„Jaký Poslední samuraj? Rebelskou flotilu přece vede neblaze proslulý pirát Jack Burroughs!“
„Zapomeňte na to.“
Poručík Takahaši tedy mlčel. Sledoval obraz kosmického okolí. Pozoroval pohyby lodí i dráhy dělových salv. Počítal vzdálenost lodí od Pavučiny i od planety Jezírko. A vtom vytřeštil oči.
„Pane! Všechny pirátské střely, celé salvy jejich střel se řítí rovnou na nás! A hlavně – na centrální svaz naší flotily!“
„Co to žvaníte?“ otočil se na něj v neblahé předtuše kontradmirál. „Jsme přece za horizontem hvězdy! Jak by nás tady mohli zasáhnout?“
„Veškerá jejich palba je směrována do Pavučiny.“
Jamaguči vzlykl. Pochopil.
„Od jejího zhmotnělého pole,“ poručík se raději uchýlil k vysvětlování, „se odrazila. A nyní, po výpočtech kybertelegrafistů, míří na naše lodě. A, ehm, tomuto útoku se nevyhneme.“

Kontradmirál Tamon Jamaguči ukryl tváře do dlaní a rozplakal se. Proč zrovna on?
On, který se tak snažil…
„Vystřelte palebnou přehradu,“ vzlykl tiše. Z křižníků a letadlových

lodí se vyřítily myriády gravitačních min a likvidačních para-střel. „Pane, podle výpočtů odrazíme 63,26 % útočné síly,“ poznamenal
poručík Takahaši. Kontradmirál mu položil ruku na rameno. „To je dobře, Takahaši. To je dobře,“ ale věděl, že to není dobře.
Tak podlý protiútok vskutku nečekal. Zatracení piráti! To se jim to
válčí, když mají Posledního samuraje!
„A zapojte silové pole. Na plný výkon,“ pronesl ještě. Velice dobře
věděl, že silové pole je stoprocentně účinné pouze proti útoku z jedné,
maximálně ze dvou stran. Piráti však využili nejrůznějších úhlů odrazu.
Na císařskou flotilu se tak řítil vějíř všemožných typů střel, min, zbraní
a torpéd.
Gigantické trupy bitevníků, torpédoborce a letadlové lodě se sice
uchýlily do bezpečí energetického silového pole, ale přesto se část
flotily ocitla v ničivém uragánu explodujících střel stejně jako v implozích podprostorových torpéd.

Kontradmirál 山口 多聞 hleděl na obří zobrazení své flotily během pirátské střelby. Vyhlíželo to hrozivě. Vypadalo to… Moment!
„Hihi,“ ozvalo se na kapitánském můstku. „Hihihi…“ zazubil se Jamaguči.
Důstojníci na něj s obavami pohlédli. Jenže pak začali sledovat kontradmirálovu ruku s napřaženou holí.
„Tady, tady a támhle ta. Potom tam a dole a zase támhle! Hihihi!“
Mnoho plavidel bylo vážně poškozeno. Některé lodě však jen lehce. A ještě více plavidel zůstalo plně bojeschopných. Silové pole v kombinaci s palebnou přehradou přece jen zastavilo podstatnou část nepřátelské salvy.
A co bylo hlavní, kontradmirálova vlajková loď obklopená svým ochranným svazem vyvázla bez úhony. Právě ona v sobě totiž měla energetický zdroj i ovládání gigantického pole samotné Pavučiny. „Hihihi… Přepojte mě na silové vysílání!“

„Jacku Burroughsi,“ zasyčel malý muž do interkomu. „Pavučina se uzavřela. A tahle směšná bitva u mokré planetky také.“
Vychutnával si skutečnost, že jeho hlas vysílají nejsilnější informační emitory. Není možné, aby zrovna tohle vysílání piráti nezachytili. Proto Jamaguči škodolibě, pomalu a neustále hovořil. „Nemůžeš manévrovat. Zbývá ti střelivo možná tak na jednoho Mezihvězdného Med - věda. Nemůžeš dělat nic.“
山口 多聞 se zašklebil.
„A protože nemůžeš nic, je řada na nás.“

Kapitola čtrnáctá Nové skutečnosti

První lodník Hamman a kybertelegrafista Jo-Berserk seděli na strážním můstku. Před nimi se rozprostíral vesmír plný plachetních i kovových lodí, zářící Theta Pegasi a modrá planeta Lake. A naslouchali…

„Já ti nevím, kámo,“ poznamenal bocman Hamman. „Ten žlutej ksicht se musel dívat na stejný filmy jako já. Na ty akční, myslím ty poctivé, z konce dvacátýho století. V každým z nich byl totiž nesnesitelně užvaněný záporák.“

„Podotkl bych toliko, že toto klišé přetrvává v umění do dnešních dob,“ zabublalo to v břišní hlasové trubici. „Nejen v umění filmovém, ale dokonce i v seriózních literárních počinech. Nicméně, dovol, kámo, řekl bych, že bychom se namísto rozboru dnešní úrovně kultury měli spíše věnovati drtivému protiútoku, jehož jsme, zdá se, cílem.“

„Jistě. Proto na tom teď dělám.“
„Ehé…?“
„Připravuju ti korelační koordináty.“
„Ehééé?“
„Koukám, že sis dnes nainstaloval novou verzi pablba, co?“ „Nikoli. Jen se divím, jaké koordináty máš na mysli a kdy se dozvím, jak bych měl...“

„Právě teď jsi obdržel přístup do kapitánova osobního komunikátoru.“
Jo-Berserk se zarazil, až se mu tykadlo zaškubalo. Opravdu!
Nechtěl zprvu uvěřit obsahu rozhovorů, ale vše si vzápětí ověřoval. A pochopil, proč je bocman Hamman tak uznávaný lodník. Protože na základě pár kusých informací začínal provádět manévry se všemi koráby ve flotile.
I když všechny měly stažené plachty.

„Jsem v tom prostoru i s vámi. Začínám propojovat ostatní kybertelegrafisty.“
„Super, břichomluvče. Na mně nech manévry. Od tebe potřebuji kurs pro každou loď!“
„Ano, krkohlavče,“ odvětil Jo-Berserk. „Jdeme na to.“ A současně, stejně jako předtím bocman, průběžně sledoval dění tam dole.
Na Jezírku.

Kapitola patnáctá Rozhovory na Theta Pegasi

Císařský vyjednavač Fumio Kishida stál na terase a zíral na nebesa. Měl radost. Východní obzor zaplňovalo několik desítek stříbřitých hvězdiček. Zářily na pozadí modré oblohy.

„Tak vidíte, Lo-Po,“ pronesl Kishida poněkud zpupně. „Vy jste mi chtěl diktovat cosi o vzájemné spolupráci a tak všelijak. Nuže, síla Císařství Tří galaxií se projevila naplno i v této bohem zapomenuté soustavě.“

Vodní muž prošel kolem mrňavého důstojníka. V jednu chvíli se mu dokonce zachtělo jej jediným pohybem srazit do bazénu mlaskajících leknínů, ale doba krmení nastane až za úplňku Bílého měsíce. Nemluvě o tom, že vyjednavač je vyjednavač.

„Myslím, že vaše pokorná prosba o spolupráci s námi,“ opsal Kishida rukama sebe sama, „nemusí dojít ke sluchu Císaře. Protože tohle tady přebíráme my.“

Lo-Po ho nechal mluvit. Normálně by každého protivníka musel kvůli prozrazení podobných informací mučit. Ale tohoto žlutého člověka stačilo jen nechat mluvit.

„Po posledním podrazu ze strany oné pirátské smečky jsme opět na nohou. Kontradmirál Jamaguči mi předal jasné pokyny. Nyní, když máme na dosah vítězství, nebudeme uzavírat spolupráci, jakou jste si přáli, ale převezmeme tento sektor do vlastních rukou! A věnujeme jej našemu Jasnozřivému jako dárek!“

„O tu spolupráci jste žádali vy,“ pronesl Lo-Po a pousmál se.

Drobný vyjednavač vyštěkl: „No a co? Vidíte to pompézní pancéřové loďstvo? Jak se nám asi budete bránit? Polévat nás vodou? Vždyť ta vaše kapalná civilizace dosud nesestrojila ani raketu. Ani jediný nosič zbraní! “

Lo-Po vyjednavače sledoval. Výborně…
„Chachacha,“ zlomil se Kishida v pase, aby naznačil, jak moc se směje. „Skončili jste, chápete? Stejně jako ti vaši žebráčtí spojenci. Jen se na ně podívejte! Beze zbraní, bez plachet, bez vůle vítězit.“
„Dívám se.“

Jack Burroughs, bocman Hamman, kybertelegrafista Jo-Berserk a dvacet čtyři kapitánů fotonových korábů se také dívali. Všichni sledovali celou tu debatu.

Kapitán Černého kříže Burroughs se hned po vyslání kalibračního pole napojil na komunikační síť Jezírka. S Vládcem Vod se již jednou setkal. Bylo to při dohodě o vstupu do uskupení Nezávislých planet. Nyní využil svého privilegia a vysvětlil panovníkovi situaci. Ta situace nebyla špatná jen pro piráty, ale z manévrů japanonské flotily a z jednání císařských důstojníků bylo zřejmé, že tady jde o něco víc.

„Řekněme si to na rovinu, Vládce Vod. Jde o vaši planetu a živou vodu.“
Nechal vodního pána sledovat všechny kroky pirátů i japanonských lodí. Kybertelegrafista ze Zaragozy zařídil, aby se vládce planety mohl virtuálně zúčastnit bojů, jako by sám stál na palubě fotonových korábů. A zdálo se, že to zabralo.
Jack Burroughs všechna tato předešlá jednání a kroky nesvěřil nikomu v posádce. Nechtěl tím ještě více komplikovat situaci. Nechtěl mít ani dvojkolejné vedení. Chtěl tak získat nového spojence. Dosud pirátské lodě chránily vodní planetu, teď samy potřebují pomoc.

Vodní entita si nepotřebovala znepřátelit Císaře Tří galaxií, proto nechala Burroughse a jeho štáb naslouchat hovorům s japanonským vyjednavačem. Také jen virtuálně. Vládce Vod nezamýšlel jít do sporu s rozpínajícím se japanonským císařstvím, to ovšem neznamenalo, že by se mu měl podřídit. Nikdy svou planetu nezaprodal. A její násilné obsazení, o jakém tu hovoří vyjednavač Císaře?

Vládce došel k přesvědčení, že japanonskému vládci Meidžimu se situace v tomto sektoru poněkud vymkla z rukou. Otázka je, zda to vůbec tuší.

„Milý vyjednavači,“ postavil se Lo-Po vedle Kishidy. „Nerad bych vám vstupoval do skvělého monologu, ale jak jste, u všech vlnolamů, došel k tomu, že jsme skončili my – a nikoliv vy?“

Fumio Kishida si málem zlomil krk. Chtěl se dívat na vodního člověka s opovržením a s nadhledem, ale s jeho výškou metr a půl to prostě nešlo. Alespoň tedy přidal na pisklavém hlase.

„Již máme dost vašich samolibých řečí, Lo-Po,“ zavýskl hrozivě. „Vy? “
Lo-Po se ve své třímetrové výši zvolna rozhlížel. Rozpažil a zas

nechal ruce klesnout.
„Kdo? Vy a císař Tarrikó Minabó?“
„Jak to nazýváte našeho Nejjasnějšího vládce? Víte přece, že je to

Meidži… Ach, ani toto se nesmí vyslovovat,“ okřikl se Kishida. Dupl botkou na podlahu. „Tak dost. Zde máte odpověď na vaši ironickou otázku.“

Fumio Kishida vyňal z náprsní kapsy krabičku projektoru a zapnul jej. Obrovská hlava kontradmirála Jamagučiho se rozhlédla. Upřela oči na Lo-Pa, pozvedla obočí a s výrazně odsekávanými slabikami pronášela:

„Už toho máme o-prav-du dost! Ptáte se, kdo je to ‚ vy‘? My jsme my! Naše flotila je na-to-lik soběstačná, že si tuhle sluneční soustavu zabere sa-ma pro se-be! Tedy, pro Nejvyššího našeho pána, samozřejmě. Po-cho-pil jste?“

„Což o to, já to celkem pochopil, ale bojím se, co na to řekne náš panovník. Přece jen, hrozíte mu ovládnutím planety. A to by ho mohlo trochu popudit.“

„Však on to brzo po-cho-pí také.“
„Když říkáte,“ odvětil Lo-Po. S vědomím, že kolem nich stojí asi třicet virtuálních pozorovatelů a kolem se nachází ve vodě, ve vlhkosti vzduchu všudypřítomný Vládce Vod, se až pousmál.
„Však vy se přestanete usmívat. Právě obsazujeme vaše orbity. Vidíte ty obří doutníky na nebi? Sledujete bezmocné pirátské kocábky, jak se neovladatelně blíží, přitahovány gravitační silou vaší planety? Zabijeme dvě mouchy jednou ranou, chacha!“
Lo-Po se jen v duchu ptal, zda do japanonského loďstva berou lidi jen s hysterickou poruchou osobnosti. Anebo jsou kontradmirál a vyjednávač otec a syn. I to by jejich chování vysvětlovalo.
„Kontradmirále Jamaguči,“ oslovil Lo-Po nejvyššího japanonského velitele. „Náš vládce mi nyní sdělil znepokojivou otázku.“
„Kdy se má vzdát?“
„Ne. Jen se ptá, jestli jste si to všechno dobře promysleli?“
„Co? Co to… Hihihi!“
„Chachacha!“ zaznělo od vyjednavače Kushidy.
Lo-Po si promnul tváře, až si rozvlnil celou hlavu.
„Pane?“ oslovil všudypřítomného Vládce Vod.
„Rozumím,“ odvětil po chvíli.

Kapitola šestnáctá Ouverture

Nad planetou Lake se vznášely císařské bitevní lodě. Každá z nich měřila přes třicet kilometrů. Šedé a černé pancéřování trupů se matně blýskalo, nasvícené slunečními paprsky. Naježené hlavně děl, olbřímí ústí minometů a trojité řady paprskometů, to vše vyčnívalo stovky metrů z palub lodí. Celý bitevní arzenál byl připravený ukončit tuhle bitvu.

Na noční straně planety obloha připomínala purpurovou klec. Fialové pole Pavučiny ovládané z vlajkové lodi Musaši se zmenšovalo. Hnalo před sebou do nitra sluneční soustavy bezmocnou flotilu slunečních korábů. Lodě se již dávno nepohybovaly tak, jak by chtěly. Pavučina je definitivně odřízla od fotonového větru.

Černý korzár, Zaragoza, Silver Hind, Belleisle a další pirátské plachetnice se řítily vstříc Vodní planetě. Jack Burroughs stál na přídi svého pětistěžníku. Černý skafandr, kovový maltézský kříž na hrudi (plný ovládacích jednotek a světélkujících senzorů) a přilba galaktického motorkářského gangu Hell’s Bells. Paže složené přes hruď a pevný postoj s rozkročenýma nohama. A oči upřené na letadlové křižníky a bitevníky zakotvené u planety Lake.

Císařská bitevní loď Musaši udržovala kurs. Společně s ostatními loděmi flotily zvolna kroužila po oběžných drahách kolem planety Lake. Dělové hlavně a ústí nejtěžších zbraní v sobě skrývaly megatuny smrtícího materiálu. Postačí jen jediná salva. A bude konec!

Planetární oceán i rozlehlá jezera bičoval ostrý západní vichr. Jednotlivé vlny dosahovaly výše několika stovek metrů a stejně vysoká tsunami se řítila napříč vodními dálavami. Je ovšem nutné dodat, že tsunami i monolitní stametrové vlny se pozorně vyhýbaly obydleným kontinentům i ostrovům. Vládce Vod věděl, co činí. A proč to činí.

Zatím se jen připravoval.

Jack Burroughs zavelel:
„Použijte ústí děl jako manévrovací motory. Každá loď má své souřadnice spočítané našimi kybertelegrafisty. Počítáme s pohybem obou měsíců Jezírka i s jejich gravitací. Nestřílejte. Od toho tady teď nejsme.“

Kontradmirál 山口 多聞 rozkázal:
„Jakmile nám přestane stínit První měsíc, zahajte palbu!“

Vládce Vod nikomu nic neporučil.
Jen pozvedl kilometrové vodní paže a rozeslal své přání pro každou molekulu nezměrné planetární vodní masy. Planeta Lake měla poprvé možnost ukázat své schopnosti.
Svou schopnost bránit se zlu.
A tyranii.

Kapitola sedmnáctá Dialog o víře

V análech Císařské galaktické encyklopedie a na pirátských pohyblivých Pergamenech se bitva u planety Lake zachovala v přesně takové podobě, v jaké probíhala. Bez příkras, bez cenzury, bez manipulace. Archivní dokumenty vznikly na základě rádiových i binárních záznamů, pořízených jednou či druhou stranou.

Byly to záznamy vskutku šokující. Neuvěřitelné. Do té doby žádný z obyvatel Tří galaxií či Nezávislých planet nespatřil tak pompézní bitvu. Tak sveřepý boj za nezávislost. Nemluvě o tom, že všechny pozorovatele vyvedla z míry definitivní zbraň, která v jednom jediném okamžiku rozhodla o všem.

I když to byla jen…

„Vystřelte ze všech zbraní podle určených koordinátů,“ pronesl kapitán Jack Burroughs.
Lodě jeho flotily se rozlétly do všech směrů.
„Teď je to na vás, Vládce Vod,“ podotkl Burroughs.
Bocman Hamman i kybertelegrafista, stejně jako ostatních sto padesát důstojníků, kybertelegrafistů a programátorů, se buď pokřižovali anebo provedli jakékoliv jiné úkony spojené s jejich náboženstvím.
„Neumím se modlit,“ podotkl Jo-Berserk. „Nikdy jsem v žádného boha nevěřil.“
„To máš fuk. Tak se prostě jen tvař, jako že v něco věříš.“
„Proč?“
„Budeš součástí věřícího společenství.“
„Proč?“
„Hele, Jo, teď ti nebudu vykládat o základech mé víry a o kybernetickém ateismu. A víš proč?“
„Proč?“
„Pokud se dole nestane něco, tak se o Bohu dozvíš velice brzo.“
„Rád.“
„Bože, tebe mi byl čert dlužen.“
„Rád poznám i čerta.“
„Neštvi, sakra!“
„Amen…“

Kapitola osmnáctá Nová zbraň

Císařské lodě se vznášely na oběžných drahách, nehybně zavěšené nad planetou Lake.
„První cíl je oněch pár zoufalých lodí,“ pronesl kontradmirál Jamaguči. „A další pak tři hlavní města na vodní planetě. Jen tak, pro výstrahu.“
V křižnících, bitevních i letadlových lodích duněly zásobovací automaty převážející dělové náboje, hučely výtahy s obřími torpédy a syčela hydraulika nabíjející stametrové hmoždíře.
Nikdo si nevšiml nepatrných, radary nezjistitelných vodních spirál.
Průměr spirálního ramene odpovídal průměru lidského malíčku. Byly to informační spirály běžně používané na vodní planetě. A nyní se je Vládce Vod, patřičně modifikované, rozhodl poslat na výzvědy.
Do vesmíru. Na oběžnou dráhu mateřské planety.
„Kapitáne,“ odvysílal Vládce Vod standardním radiovým spojením. „Dokážou vaši kybertelegrafisté rozpoznat z vodních signálů pohyb na nepřátelských lodích?“
„Naši lidé dokážou všechno, pane.“
Jo-Berserk po pěti vteřinách hlásil:
„Císařské lodě během dvaceti sekund zahájí komplexní palbu na nás i na Lake. Mají zaměřená tři hlavní města na planetě a řadu dalších strategických …“
„Dost,“ řekl pán vodní planety. „Už dost.“

Z nezměrných planetárních oceánů a jezer vytryskly do nebes gejzíry vody.
I když, tohle nebyly gejzíry. Jejich vodní hmota se nevracela zpět do oceánu. Ty největší z nich měly průměr padesáti, sedmdesáti metrů. Při jejich ústí moře vřelo a kolem se obří točily víry, jako když se vypouští kapalina z nádrže.
Gejzíry do sebe vtahovaly okolní vodstvo a na hladině to bylo znát. V mořích i v jezerech se vytvářely rotující prolákliny, které zásobovaly rostoucí sloupy vodní masou. Během tří sekund dosáhly vodní kolosy stratosféry. Rozdělovaly mračno jako Ježíš, který přiměl vody Rudého moře, aby se rozestoupily. Také jemu šlo o ochranu nevinných.
Vodní sloupy pronikaly výš a výš.

Na vodní gejzíry zaútočil pro ně nepřítel nejhorší. Obepjal je meziplanetární mráz. Jenže vesmírné vodní sloupy se dokázaly přizpůsobit. Vnější povrch se zmrazil a vytvořil tím několikametrovou izolační krustu. Vnitřkem proudila vzhůru modifikovaná těžká voda.

Sloupy tvrdší než diamanty stále rostly. Bleskově stoupaly oblohou. Pohled na ně byl z povrchu planety úchvatný. Průsvitné kolosy mizely v atmosféře a nasávaly stále více vody z moří i jezer. Hladina naráz poklesla o několik centimetrů.
Trvalo to jen patnáct sekund, než první ledový taras prorazil pancéřovaný trup křižníku Izumi.

Kapitola devatenáctá Vesmírný ježek

Kontradmirál Jamaguči sledoval útok vodních gejzírů průhledem na kapitánském můstku. Rozprostíral se před ním pohled na polovinu lodí flotily. Nemohl věřit vlastním očím. Stejně jako všichni důstojníci kolem něj.

„Oni na nás útočí rampouchy,“ bylo jediné, co z něj vypadlo. Byl doslova ochromený.
„Prosím, pane? Vaše rozkazy?“ otázal se ho citlivě Takahaši.
Kontradmirál lapal otevřenými ústy po dechu. Jak má, proboha, bojovat proti tisíce kilometrům dlouhým ledovým ostnům?
Na vlastní oči sledoval, jak se zmrzlé gejzíry noří do útrob největších bitevníků Galaxie. Jak pronikají do třímetrových pancířů jako horký nůž do másla.
Je to přece jen led!
Led…
„Ehm, pane,“ osmělil se znova Takahaši. „Vaše rozkazy?“
„Ať každý důstojník vyfasuje letlampu a vydá se do boje,“ zazubil se kontradmirál.
Ostatně, co jiného měl říct, když spatřil, jak největší gejzír zaútočil přímo na jeho vlajkovou loď.
Ledová špice se blížila neuvěřitelnou rychlostí. Měla rychlost vystřeleného torpéda.

Vzápětí se celá bitevní loď otřásla.
Led se dostal do podpalubí.
A co bylo ještě horší, led v nitru lodě roztál. A změnil se na inteligentní, zabijáckou vodu.

Chodbami a sály prolétala vodní chapadla. Střely jim nevadily. Exploze granátů je nezastavily. Voda se prostě rozprskla ve výbuchu. Část se v něm sice vypařila, ale vzápětí se z páry semkla opět do jednolité tekoucí masy.

Chapadla si poradila i s plamenomety. Zdroj ohně zavalila, uhasila a pokračovala dál.
Japanonské vojáky zabíjela nejjednodušším způsobem. Topila je.
Na jednoho utopeného stačilo pár litrů vody. Levitující obří kapky si v prostoru vyhledávaly své oběti a vrhaly se na ně. Přilnuly jim na obličej pevněji, než alieni z planety Acheron. Vnikly jim do plic ústy nebo nosem a po chvíli křiku obětí byl klid.
Masakr v podpalubí i na vrchních palubách pokračoval. Vládce Vod si nemohl dovolit, aby zbraně japanonských lodí opustila jediná střela zamířená na jeho planetu. Na povrchová i podvodní města.
A ještě něco hledal…
Jack Burroughs, jakožto druhý velící důstojník této akce, mu pár vteřin před úderem na císařské loďstvo dodal údaje o řídícím centru Pavučiny. Veškerá data ukazovala na jedinou loď. Na vlajkovou loď kontradmirála Jamagučiho, na pompézní bitevník Musaši.

Do Musaši se zabodly další dva ledové gejzíry. A další tisíce kubických metrů vody zaplavovaly každou chodbu, každou místnost.
Jamaguči mlčel. Odevzdaně sledoval zkázu své lodě. Sem tam z jeho úst uniklo šílené uchichtnutí, ale to bylo asi tak vše.
Řídící důstojníci překotně uzavírali jednotlivé komory a paluby.
Jack Burroughs s Vládcem Vod zareagovali téměř shodně. Nemuseli nic vymýšlet.
Voda při mrznutí zvětšuje svůj objem. Každý zažil láhev prasklou díky vodě, která v ní zmrzla.
Kapalina v uzavřených palubách naplnila zablokované prostory do poslední volné molekuly. Z vnějších zmrzlých částí gejzírů se do ní prudce vřítil mráz.
Gigantické masy ledu během pár sekund roztrhaly celý vnitřek bitevní lodě. Obsluhy agregátů, vojáci, střelmistři a veškerá posádka, která se dosud neutopila, pomrzla.
Led roztříštil i centrálu řízení Pavučiny. Ta pohasla a zmizela.

Kontradmirál 山口 多聞 se rozhodl bojovat. Jakmile se vodní stěna objevila na kapitánském můstku, zaujal šermířský postoj a tasil svou hůlku jako kord. Smál se ještě v okamžiku, kdy se mu do čela zabodla ledová jehlice.

Jack Burroughs by se v těchto chvílích snažil jednat s poraženým nepřítelem.
Nikoli tak Vládce Vod. Ten potřeboval chránit svou planetu za každou cenu.
Za cenu absolutního zničení agresora.
Potřeboval totální vítězství, bez slitování.
… a toho právě nyní dosáhl.

„Vypadá to, že jsme skončili, kapitáne,“ pronesl Vládce Vod. „Ano, pane,“ ozval se Jack Burroughs. „Jste fakt dobrej.“ „Tohle ohodnocení jsem slyšel nedávno,“ pousmál se panovník. „A co s tím ježkem teď?“
„S jakým ježkem?“ podivil se Vládce Vod.
„S tímhle, s tím vesmírným,“ ukázal Jack Burroughs.

„Vy tomu říkáte ježek?“ a panovník se díky orbitálním gejzírům rozhlédl po okolí planety Lake. „Tak ten váš ježek, Jacku, tady zůstane jako věčná výstraha všem agresorům.“

Epilog

Japanonský vládce, císař Meidži, sledoval hyperprostorovou projekci. Říci, že byl užaslý, by znělo jako čirý eufemismus.
„To snad ne,“ zašeptal.
Na krystalickém screenu s rozměry pětkrát převyšujícími projekční plochy MyMaxu se velebně otáčela planeta Lake. Na pozadí panoramatu zářila hvězda střední velikosti, Theta Pegasi. Císař stejně překvapeně sledoval i další dva diváky té úžasné podívané.
Jeden z nich byl průsvitný, obrovský a neustále se vlnil. Druhý měl na hlavě černý dvourohý klobouk, v puse dýmku a v ruce láhev Johnyho Walkera.
Ti dva byli dost naštvaní. Ale jak se asi měl tvářit on, sám Císař, když před ním defilovaly trosky Jamagučiho svazu?

Vodní planeta Jezírko byla půvabně modrá a v atmosféře se jí vlnila bělostná, spirálovitá oblačnost. Při větším přiblížení bylo Jezírko ještě krásnější. Tyrkysově zbarvený Fragmentální oceán, azurové hladiny rozlehlých jezer a zeleň kontinentů. Mezi tisíci planet patřícími japanonskému císařství a desítkami světů uspořádaných do uskupení Nezávislých planet byla vodní planeta tou nejkrásnější. Jevila se milá od pohledu, vyhlížela nádherně…

Ale nyní vypadala výhrůžně.

Před Císařem se skvěl dosud nevídaný vesmírný ježek. Z planety do všech stran trčely desítky lesklých, olbřímích bodců. Spíše to připomínalo naježeného dikobraza než ježka.

Na každém ostnu trčela probodnutá bitevní loď.
Císař si povzdychl. Ano, připomínalo mu to jablko se špejlemi. Na konci každé špejle je nabodnutá rozinka nebo třešeň. Přinesli mu to kdysi jako dar lidé z pouštní planety Asrael, kde věřili v sílu jablka a moc čerstvě narozeného batolete. Jeho flotila se nyní nacházela v roli hrozinek a třešní. Největší galaktické bitevní koráby, letadlové lodě či těžké křižníky se otáčely kolem planety a celé to vlastně bylo krásné.
Pokud by to ovšem nebyl výsledek krvavé bitvy.
Bitvy, která začala pavučinou a skončila ježkem.

Císař Japanonců oslovil Jacka Burroughse, Posledního samuraje: „Vím, co dokážeš, Samuraji. A vím, že dokážeš získat jakékoliv spojence. A oni ti věří, což je ohromná výhoda. Nyní tedy čestně ustupujeme a necháváme planetu Jezírko jejímu osudu. Věř však, že se vrátíme. Ke všem Nezávislým planetám. Přijdeme si pro tebe. A budeme silnější, vyzbrojenější a chytřejší než kdykoli předtím.“

„Budeme vás očekávat, Výsosti,“ řekl Jack.
A ještě než zrušil spojení, upřímně se rozesmál.
Císař to zaslechl a pohroužil tvář do dlaní.

Kapitán Jack Burroughs byl dobrý člověk. Pokud se s ním teda člověk dohodl. Což ovšem bylo někdy těžké…
zejména pro Císaře.
A vůbec pro všechny vesmírné uzurpátory.

Anna Šochová

Tajemství Johna Browna

Gwen zvolna kráčela proskleným atriem výpravné konferenční budovy. Tenhle koloniální styl, napodobující pozemské stavby konce jednadvacátého století, jí vůbec neimponoval. Bylo to nehospodárné, nehorázně veliké a hrálo si to na důležitost. Budiž, důležitost je na místě. Možná je přiměřeně velkolepá vedle rozlehlého centra akademického vzdělávání tří světů. Ve srovnání s impozantní staruchou vypadá celé studentské město jako chudá příbuzná.

Jenže proč se chytla velkoleposti zrovínka Akademie věd? Symbol pokroku? Technologií? Energetické samostatnosti, vkusu? Monstrum jakoby historické nic z toho neobsahuje.

Nejspíš nebylo nic lepšího ani horšího k mání a Akademii v tomhle světě dotyčný barák stačit musel. Možná se tím pádem Akademie věd radši tváří jako hrdá pokračovatelka tradic. V architektuře se prý snoubí umění s technikou… Žvásty! Gwen vyhovovala buď účelnost, anebo původní architektura toho kterého období.

Pravděpodobně si ji sem však nepředvolali, aby nejfousatějším géniům tří světů sdělovala svoje mínění o dotyčné boudě. Co můžou chtít po astrobioložce? No dobře, ještě lékařce a právničce? Sem se nechodí jen tak, většina studentů viděla jen snímky. Proč ona? Nespáchala žádnou vědeckou práci, jenom tříoborové studium, její jméno na diplomech ještě neoschlo. To, že byla nejlepší studentkou, ještě nikoho neomlouvá, aby se jí cpal do kariéry. Měla to tak dobře zajištěné! A co se nestalo?

Odvolali start raketoplánu, ve kterém už seděla a těšila se na terén Vivilandu, kde našli chybějící článek – vlastně je už jedno čeho. Do háje! Životní program v čudu. Další spojení chytne za čtyři roky, takže ji předběhne šplhoun Wilten z kolonie U-37. Sakra, sakra, krucinál! Ten hajzlík zatím zprasil, na co přišel. Místo detailního průzkumu spíchne nějakou senzační teorii, vysaje kdejaký grant a pro poctivé pracanty nezbyde ani půlka kreditu. Navíc ji posadili do přepravníku, v jakém by na strejdově farmě nepřeváželi ani krmivo. Nasupeně oznámila své jméno a zařazení holce v recepci. Moment?

Zarazila se, uvědomila si těžký anachronismus. Oni tady mají skutečnou ženskou?! Na co? S přírodně zelenými vlasy?! A pěkně nafrněnou. Úplně se pod jejím hodnotícím pohledem zmenšila. Modulovaná, možná s déletrvajícím vzhledem rozpuku, prostě sebevědomá potvora. Zelená jako ekologická? Páni, v každém detailu Akademie věd! Se vším všudy. Samá fasáda, vzdálená životu asi stejně, jako supernova ledové planetě. Bodejť by měli na granty, když vyhazují prostředky na lidskou sílu, reprezentativní a sakra drahou!
„Už jste očekávána, pojďte, doprovodím vás.“
Sice měla trochu divný přízvuk, ale nikdo není dokonalý, ani geneticky modulovaná frajle ne. A jak se při chůzi vlní! To jako provokuje nebo co?! Gwen byla vážně u vytržení. Zešíleli tu? Akademie věd, která kašle na klasické holoprojekce, nepromítá návštěvníkům plány budovy? Možná technika selhala, otráveně připustila Gwen, jenže tu zelinku nemohli sehnat nijak narychlo. Při vědomí těch rozporů se nahrbila, jako by osobně měla unést celou tíhu akademické rozmařilosti. Třebaže se na vědě poslední tři staletí opravdu nemístně šetří, na blbosti jsou prostředky vždycky.

Následovala tu recepční bytost do sálu, o němž slyšela, že byl projektovaný pro konference. Mělo se do něj vejít asi pět stovek skutečně fyzicky přítomných lidí. Stěny vyzdobili přední umělci ve stylu neorealismu.

Kolik už odtud viděla reportáží! Zatím se shodla se spoustou lidí, že to bylo už ve výkresech zbytečné plýtvání místem. Celou dobu tam přece zasedá jen hrstka staroprdů. Během značně neuctivých úvah došla v patách zelinky až k předsálí. Klapalo jim to tady po kameni s ozvěnou. Nemohla si vzpomenout, jak se ta leštěná nádhera s blyštivými zrnky citronových polodrahokamů jmenuje. No a? Další plýtvání. Že se ještě divím, pomyslela si a raději dávala pozor, kam šlape. Ještě tady uklouznout…

Bude k nim laskavá. Pěkně vážná, aby se staroprdi nenamíchli. Věděla, že musí být uctivá a skromná. Páprdové jsou přesvědčení, že pro ni našli životní šanci. Nejspíš. Ha–ha–ha. Jenže by mohli navždycky jakoukoliv kariéru zrušit. Suverénní, zapšklí a zamrzlí v čase mramoru a prázdných sálů. Kruci, už!

Zelenovláska zvedla ruku do výše svých očí, zmáčkla bohatě kovanou kliku, otevřela vysoké dveře. Nevstoupila dovnitř, pouze obřadně ohlásila Gwen. Zaznělo to tam vpředu, jako kdyby měla v krku zesilovač anebo jako kdyby jméno, které pronášela, mělo ohromit půlku světa.

Poté ustoupila stranou a pokynula. Gwen se mírně napřímila, nadechla se a vstoupila na modrý koberec.
Dveře se za ní tiše zavřely. Na vědátorku dýchla rozlehlost prostoru a jeho strnulá vznešenost. Gwen se rázem schoulila a polkla. Podlehla okamžiku a ani jí v tu chvíli nepřišlo na mysl, že by měla naopak velice sebevědomě napochodovat těch pár desítek metrů, jak si umiňovala. Strnule a úplně maličká se krok za krokem sunula před šestici vážných mužů, šestici stoletých géniů, výkvět inteligence tohoto světa, který přijala jako své trvalé bydliště. Udělala v životě větší blbost? Těžko, na to je ještě hodně mladá, ušklíbla se v duchu. Zkusila se ušklíbnout, protože vzápětí poprvé škobrtla.
Co naplat, že si vtípky a ušklíbání zpupně a velmi pilně přehrávala ještě v přepravníku, jestliže nyní se pod ní podlamovala kolena a kulila oči na tu čest a slávu, jíž se jí právě dostává. Ještě dvakrát škobrtla na opravdu hustém a tlustém koberci barvy modré skalice, dlouhém jako cesta starým přepravníkem bez latté, na jehož konci stálo křeslo, dlouhý stůl a živé mumie největších akademiků.
„Vítejte, doktorko, posaďte se. Vážení kolegové, představuji vám doktorku Gwen Lezard, vybranou kandidátku na diplomatickou misi. Její cévéčko máte před sebou. Éehm, curiculum vitae.“
Gwen se poněkud vzpamatovala. Probralo ji uřeknutí akademika Presura. Cévéčko… Akademik a žargon, ha, ha. Přesto byla dál ztuhlá, zvládla jenom zavřít otevřenou pusu. Ona a diplomatická mise?!
„Víme o vašem zásahu při studentských bouřích. Nyní potřebujeme vaše nadání a také profesi. Jako astrobioložka dokážete zjistit, k čemu došlo na ZetBeta 7. Zajisté znáte historii žlutých geků?“
Přikývla. Podloudně zachráněný odpad z genetické laboratoře zcvoklého doktora Fordelera. Toužil před nějakým tím stoletím dokázat, že se ještěrovci vyvinuli až po příměsi stejného genomu, jaký měli přirozeně vzniklí humanoidi. Sice měl své výtvory zlikvidovat, jenže… Když dokázal stvořit inteligentní bytosti, nemohli po něm chtít, aby je zabil. Jasně, nepatřily do žádného ekosystému, ale když se po Galaxii normálně vysypává odpad, dal jim v tomto smyslu rovnou několik planet. Takže gekové se na pár desítek roků schovali na skládkách, než pošli na toxicitu zdejších výparů. Na ZetBeta Sedmičce však přežili ti nejinteligentnější, bez dalších mutací. Fordeler se tam za nimi odstěhoval jako Velký učitel a někde tam je asi taky pohřbený.
Gwen byla vůči všem ještěrovcům tolerantní. Jí nevadilo, že se před lidskými rasami uzavřeli. Měli recht. Proč ale zrovna tihle malí gekové budí tolik odporu? Copak humanoidi s částí prasečího genomu nejsou přijímanými pracanty už od chvíle, co se vyvinulo první prasolidské embryo? Poslouchala akademiky na půl ucha. Nabídka se sice jejím původním plánům nevyrovná, ale dá se o ní uvažovat. Dost žvanili bez konkrétních údajů, motali se kolem horké kaše.
„Nemůžete být přesnější, prosím?“
Jindy by se plácla přes pusu. Zvláště, když viděla ty dědky ztuhnout. Nečekali to. Jenže od chvíle, kdy ji u recepce začala přehlížet ta modulovaná frajle, se v ní pomaličku přece jenom pěnila krev. Schytali to oni a po zásluze. Presure pokýval hlavou.
„Budiž. Jak možná víte, existuje biologický materiál, z něhož jsme schopni extrahovat látku, vulgárně zvanou elixír. Vyvíjíme na jeho základě nové léky. Materiálem obchodují žlutí gekové a najednou dodávky zarazili. Potřebujeme zjistit, kde ho těží a proč spolupráci ukončili. Nemusejí, pochopitelně, znát její význam.“
To znělo rozumně. Gwen pokrčila rameny. O elixíru v životě neslyšela, ani jako lékařka ne. Co jí teď ale zbývalo? Všechno, co měla připravené na úplně jiný vědecký výzkum, už putovalo Galaxií, čili bylo definitivně v tahu. Hlavou jí naopak letělo, co by mohli gekové potřebovat, aby tam nepřistála jen jako důležité trdlo. Poradí se u strejdy na farmě… Na přípravy potřebuje aspoň týden.
„Jaké mi poskytnete vybavení? A zázemí?“
„Minimální. Budete na diplomatické misi. Vyjednávat o klidu v oblasti a nových obchodních podmínkách. Vyhovujete jako žena, což je pro primitivní společenství silný mírotvorný aspekt, vyhovujete dokonce i fyzickými proporcemi, zdůraznili jsme události na univerzitě i vaše zásluhy. Můžete s sebou mít studijní nosiče, přidělili jsme vám fond na reprezentativní ošacení a zdobení.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Space opera.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.