Přežijí jen nejsilnější

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Robin Hawdon

Přežijí jen nejsilnější – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Robin Hawdon

PŘEŽIJÍ JEN NEJSILNĚJŠÍ

Přeložila Anežka Sobotková

Copyright © Robin Hawdon, 2017

Translation © Anežka Sobotková, 2018

© NAKLADATELSTVÍ XYZ, 2018

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2018

ISBN tištěné verze 978-80-7505-962-8

ISBN e-knihy 978-80-7597-003-9 (1. zveřejnění, 2018)

Při rešerších pro tuto knihu jsem se opíral o mnoho zdrojů, pochopitelně včetně textů Charlese Darwina. Měl bych však obzvlášť vyzdvihnout vynikající životopis Emmy Darwinové od Edny Healeyové, který celý projekt zčásti inspiroval.

Cenné informace o Klausi Fuchsovi jsem taktéž získal z rozličných zdrojů, mimo jiné z životopisů od Roberta Chadwella Williamse a Russella Aiutoa.

Některé z citací z Darwina jsem v zájmu srozumitelnosti a stručnosti mírně pozměnil.

R. H.

PROLOG

Jeho snům překvapivě dominoval ten pach. Chorobně nasládlý odér rozkládajícího se masa. Pak přicházely obrazy údů – údů v mládí tak hladkých a dokonale zformovaných, že by je mohl črtat celý den, kdyby byl umělcem – nyní posetých hnisajícími ránami. A samozřejmě vlasy, které každé ráno sbíral z polštáře po hrstech – šedé, prořídlé, křehké. Kdysi do jejich hnědé záplavy boříval obličej, jako by se jimi chtěl zadusit. A nakonec oči. Oči, v nichž se dřív zračila rozvernost i pochopení, které teď byly tak vybledlé a plné bolesti.

Pokaždé to probíhalo stejně. Každý sen byl panický kvap nekonečnými chodbami, najít správnou místnost a zakrýt ty hrozné rány obvazy, které nikdy nestačily, zavést nitrožilní infúzi, která, jak se zdálo, nijak nezmírňovala bolest, vyznat se v blikajících kontrolkách, které signalizovaly neustálý krizový stav.

Měl ty sny každou noc. Smířil se s tím, že před nimi není jak utéct. Bůh mu jejich prostřednictvím cosi sděloval. Připomínal mu, že ji zradil. Dopustil, aby mu vyklouzla z náruče, poslal ji na cestu bez jediné odpovědi na její otázky, neupokojil pochyby, nedokázal cele opětovat její jedinečnou lásku. Šeredně ji zradil a bůh ho bude navěky trestat.

Až na to, že žádný Bůh samozřejmě neexistuje. Jak by mohl. Ona toho byla živým i mrtvým důkazem.

KAPITOLA PRVNÍ

Leden 1951, věznice Wakefield

Sedím zde už téměř hodinu, zírám na tmavou, kamennou zeď před sebou a stále mě ještě nenapadá, jak započít toto pojednání, memoár, kroniku – říkejme tomu jakkoli. Tolik by mělo být sděleno a vše je tak spletité. Co se mi stalo, mě naplňuje vztekem, musím ho však držet na uzdě, abych mohl racionálně vysvětlit své záměry.

Toto místo bude mým domovem po většinu následujících čtrnácti let. Dlouhá doba. Dlouhá etapa v životě kohokoli, nemluvě o etapách strávených ve vězení. Není mi jasné, jak dospěli k tak vysokému trestu. I číslo se zdá podivné, než člověku dojde, že se jedná přesně o pětinu člověku vyměřených sedmdesáti let. Ano, dvacet procent života člověka jako trest za zradu zvolené země – pravděpodobně je to rozumná rovnice, ačkoli i tak poměrně nahodilá. Pochopitelně je lepší než vidina popravy, kterou jsem popravdě očekával. Měl bych snad být vděčný mírnému britskému soudnímu systému, že nade mnou nevynesl tvrdší z rozsudků. Když však zde ve svém klaustrofobním prostoru přemítám o takové věčnosti, občas si pomyslím, že poprava mohla představovat mírnější alternativu. Ach bože, taková sebelítost je k smíchu!

Tento text jsem začal psát třetí týden svého pobytu ve Wakefieldu. Naznal jsem, že chci-li si zachovat příčetnost, musím si vytvořit přísnou rutinu mentální činnosti. Mám samozřejmě svou matematiku, nevyčerpatelný zdroj výzev a uchvácení mysli, ale potřebuji i něco dalšího, něco, co by nahradilo intenzivní rutinu výzkumu a pokusů, debat a argumentace, která tvořila jádro každodenní existence po většinu mého života až do této doby. Řešením je tato kronika. A možná se mi při psaní podaří vyvrátit některé pomluvy, kterými mě očernili, a dokázat nesprávnost tvrdších obvinění. Není vyloučené, že se mi to vymstí, v neposlední řadě ze strany mých někdejších ruských zaměstnavatelů (nikdy mi nic neplatili, ale nevím, jak jinak je nazvat), má čest mě nicméně zavazuje k tomu, abych se pokusil vše vysvětlit. Svět má právo znát mé důvody. Proč si však představuji, že si o nich svět někdy přečte, nevím.

Mám povolené návštěvy, ale nejsem si jist, kolik z mých bývalých spolupracovníků se sem uvolí přijít, neboť se zdá, že jsem se vědeckému bratrstvu stal trnem v oku. To mě na celé záležitosti trápí nejvíce. Postupem času mi většina vědeckých kolegů přirostla k srdci, ačkoli jsem to kvůli povaze své i povaze okolností nebyl schopen dát účinně najevo. Ale bylo by příliš naivní předpokládat, že na mou situaci zareagují odlišně. Byli si tak jisti svou loajalitou a příslušností. Bylo jim přece jasné, o co v tom velkém boji vlastně běží. Jen málokdo z nich ve skutečnosti viděl stejné příšernosti jako já. Neměli důvod svádět titánský etický boj s vlastním svědomím.

Prostou skutečností zůstává, že jsem se ocitl v jedinečné pozici, která poskytovala přístup, možná i lepší, než měl kdokoli jiný, k oněm nezměrným a zásadním záležitostem, které se nyní v dozvuku hrozivé války válí všem na očích. Je to jistě troufalé tvrzení, ale konec konců jen málo lidí mělo lepší kvalifikaci. Možná nemám pověst Einsteina ani Nielse Bohra, ale málokdo dostal do vínku takové intelektuální a analytické schopnosti, jakými vládnu já. A málokomu se naskytla příležitost sledovat strategie soupeřících národů z takové vyvýšené, zasvěcené pozice. V tomto ohledu jsem byl ve výhodě.

I přesto, že jsem proti mně vznesená obvinění přijal, na svůj třídenní soudní proces stále vzpomínám pln rozhořčení. Aniž bych jakkoli popíral kvality soudce Goddarda, Jeho ctihodnost proti mně byla hned od počátku zjevně zaujatá. Jak to shrnul na závěr? Že jsem „zradil pohostinnost a ochranu, která mi byla nabídnuta, proradností nejhrubšího zrna“. Že jsem „způsobil nevyčíslitelné škody jak této zemi, tak Spojeným státům, a to výhradně za účelem prosazování vlastního politického přesvědčení“. Tyto nepřiměřené formulace jen dokazují, že vůbec netušil, jaké byly mé skutečné motivy. Ani vzdáleně nepochopil, o co mi šlo. Rozhodně jsem neměl v úmyslu kohokoli zrazovat, ani působit škody jakékoli zemi, snad s dočasnou výjimkou země, v níž jsem se narodil. Nikoli. Sám bych svůj záměr popsal jako snahu o záchranu lidstva. Možná to zní poněkud pompézně, ale myslím to upřímně. A ve světle následných událostí se to možná jeví jako pošetilost, ale za tehdejších katastrofických okolností nešlo o tak nerozumnou myšlenku. Nelze mě vinit z ničeho většího než z chyby v politickém kalkulu a to takové, kterou v příslušné době nikdo nemohl předvídat. Soudce označil můj zločin za „jen nepatrně se odlišující od vlastizrady“, to však považuji za hrubou dezinterpretaci. Nečiním si nárok na uznání nevinným, ale domnívám se, že můj pocit hluboké křivdy je oprávněný. Otázkou zůstává, zda se mi podaří tuto křivdu dokázat zbytku světa.

Dobrá. Začal jsem. Nebylo to tak náročné, jak jsem si namlouval. Psaní je bez pochyby terapií. Už nyní pociťuji větší optimismus.

KAPITOLA DRUHÁ

Lamarck byl prvním, jehož závěry o tomto předmětu vzbudily mnoho pozornosti. Zastává názor, že všechny druhy včetně člověka vznikly z jiných druhů. Byl první, kdo se velice zasloužil o probuzení zájmu o pravděpodobnost toho, že všecky změny v ústrojném světě a právě tak i ve světě neústrojném jsou výsledkem zákona a ne zázračného zásahu.

Historický nástin novějšího vývoje názorů na vznik druhů

Asi v osm hodin ráno zazvonil telefon. Nešlo o žádný dramatický hovor. V té době mu nepřikládal zvláštní význam. Jak se ale ukázalo, ten telefonát změnil směr, kterým se ubíral jeho život. Nejdříve jen mírně, později zásadně.

A řekněme si upřímně, že směr, kterým se ubíral jeho život, změnit potřeboval. Jeho život mířil do háje.

Začínal nový pracovní týden. Jako vždycky si v posteli poslechl přehled zpráv v sedm hodin a předpověď počasí, které přese svou předvídatelnou pochmurnost obvykle dokázaly rozptýlit jeho ještě pochmurnější splín, jaký se ho hned po probuzení zmocňoval. Vstal, vyčistil si zuby, vzal si na sebe spodní prádlo a pustil se do ranní rozcvičky. Jako vždycky mluvil sám se sebou: „Nádech, výdech… Já zvednu se a půjdu, půjdu hned k Innisfree…“ Ne, to by nebylo přesné. Mluvil se svou ženou Alice, ale vzhledem k tomu, že byla poslední tři roky po smrti, by si nezaujatý pozorovatel mohl myslet, že mluví sám se sebou. „Nádech, výdech, nádech, výdech… abych byl sám jen s úlem, políčkem fazolí…“ Trochu funěl, dělal totiž dřepy u otevřeného okna a zákonitá kocovina z předešlého večera se ho nemínila hned tak pustit. V kolenech mu mírně praskalo, ale svých pětadvacet zvládal s přehledem. „Jeden, dva, tři, čtyři… a se včelím rojem bzučavým.“ Díval se na šedivou oblohu a nesourodé střechy čtvrti Primrose Hill za oknem a jako vždy doufal, že se sousedé odnaproti tajně nebaví na jeho účet. Byl si vědom skutečnosti, že ho má celá ulice za komickou postavičku. „Řekni, včelí roj bzučavý bychom si celkem nechali líbit, no ne? Stačilo by mít jeden druhého a políčko fazolí a ‚z haluzí a hlíny chýši‘.“

Změna z dřepů na poloviční kliky na parapetu. „Nahoru, dolů, nahoru, dolů...“ Sousedi se zaručeně váleli smíchy po zemi. „Nepředpokládám, že by ten roj byl vždycky tak bzučavý. Počítám, že v Innisfree často bývá prachmizerné počasí. Ale stejně je to svůdný obraz, že? Báseň skutečného básníka, uvědomím si pokaždé.“

Alice neodpovídala, ale on věděl, co by řekla, a to vcelku stačilo. „Ano, drahý, velice poetické, ale zaprvé bys do čtyřiadvaceti hodin zešílel nudou a zadruhé nevím, jak bych to v chýši z haluzí a hlíny řešila s praním.“ Usmál se sám pro sebe. Ženy přemýšlí prakticky, na to se člověk může spolehnout. Jako obvykle ale měla pravdu. Provozní stránky života by ležely ladem, kdyby se o ně ženy nestaraly. Svět by se zastavil. Tak jak se to téměř stalo s jeho životem, když z něj zmizela, a nemohla už zkontrolovat, zda jsou všechny strojky natočené a všechno šlape, jak má. Na oko udržoval věci v chodu. Měnil povlečení, vysával wilton a žehlil košile, jak by to dělala ona. A jen taktak udržoval v chodu své knihkupectví – ojedinělou oázu erudice v srdci zběsilého Londýna. Musel si ale přiznat, že je to prázdná přetvářka. Povlečení bylo vetché, po okrajích koberce se hromadil prach, a dokonce i knihkupectví čelilo vážným problémům. A bez něj by byl úplně ztracený. Vznášel by se v einsteinovské prázdnotě. Nasávala by ho Hawkingova černá díra. Propadal by se do lorenzovského chaosu.

Maurice a věda byli staří známí. Vědecká literatura byla jednou z jeho specializací.

Zrovna v tom okamžiku ho z přemítání vytrhl telefon. Přerušil své úsilí a krátce se na něj zamračil. Nebyl zvyklý, aby mu někdo v tuto ranní hodinu volal domů. Podíval se na hodinky a zabručel si pod vousy: „Jestli je to nějaký blbý reklamní telefonát, tak...“. Nechal výhrůžku nedokončenou a přesunul se k aparátu. Byl to takový ten staromódní typ, sluchátko ještě ukotvené ke stojanu kabelem. Takové se dnes už moc nevidí. Vedle telefonu ležely jeho brýle, které si nasadil, než zvedl sluchátko, přestože by nedokázal vysvětlit proč. Ohlásil se mírně zadýchaně. „Haló?“

„Maurice Aldridge?“ Hluboký hlas vyslovoval precizně s mírně protahovaným bostonským přízvukem, se kterým vzdělaní Američané buď vyrostou, nebo se ho naučí.

„Ano, to jsem já.“

„Ten vyhlášený obchodník se starými knihami?“

„Vyhlášený stěží, ale jsem knihkupec, to ano.“

„Jmenuji se Donald Easterby.“ Hlas se krátce odmlčel, jako by ho zajímalo, jestli to jméno vzbudí nějakou reakci. „Jak jste si pravděpodobně domyslel, jsem ze Států.“

„Ehm… kde jste našel mé soukromé číslo?“

„Odpusťte mi. Vysvětlím vám to. Mám i vaše pracovní číslo, ale chtěl jsem vás zastihnout hned zrána. Doufám, že nevolám příliš brzy, nebo že jsem vás snad nevyrušil od anglické snídaně.“

Maurice se cítil lehce popuzený. Ano, tenhle pán ho zdržoval od snídaně a ano, pochopitelně anglické. Co čekal – čínské hůlky? „Jak vám mohu být nápomocen, pane Easterby?“

„No… možná nijak, možná velmi.“

Maurice si otřel mírně opocené čelo, povytáhl si spodky a čekal, až se ten druhý dostane k jádru věci.

„Hledám specializovaného knihkupce. Zajímají mě především původní vydání vědeckých knih a článků. Myslím, že to je váš obor.“

„Jeden z nich, určitě.“

„V tom případě byste mohl vědět, kdo byl Klaus Fuchs.“

Maurice se zamračil, jak se snažil pátrat v paměti. Musel sáhnout trochu do hloubky. „Fuchs? Myslíte toho špiona? Toho, ehm… jaderného vědce?“

„Správně. A určitě budete také vědět, kdo byla Emma Darwinová.“

Maurice podrážděně zamrkal. Připadal si jako při vědomostní soutěži. „Manželka…?“

„Charlese Darwina, ano.“

„Obávám se, že…“

„Sama o sobě výjimečná žena.“

„Ani o jednom z nich toho příliš nevím. Jak spolu souvisí?“

Důvěrnost v hlase zesílila. „Ano, to je otázka. Ale spojitost tu je. Poměrně mlhavá, ale nesmírně důležitá, prozatím se do ní nebudu pouštět. Postačí, když řeknu, že oba byli pozoruhodnými lidmi.“

„Ano, já, ehm…“

„Co kdybych vám řekl, že mám důvod se domnívat, že si oba vedli deník? Stylem i účelem značně odlišné, ale oba stejně osobní a také utajované. Fuchs napsal ten svůj v padesátých letech, když byl v této zemi vězněn. Deník Emmy Darwinové vznikl jako tajný komentář k jejímu životu s Charlesem.“ Maurice opět mlčel.

„Haló? Překvapilo vás to?“

„Ne úplně.“

„Tak vy už jste o nich slyšel?“

„Myslím, že jsem v průběhu let zaslechl nějaké zkazky o Emmě Darwinové. O Fuchsovi ne.“

Mužův hlas zněl najednou dychtivě. „Opravdu? Vy jste věděl o Emmě Darwinové?“

Ach bože – že by to byl takový ten otravný fanatický typ? „Tedy, nic konkrétního. Knižním světem takové zvěsti kolují neustále.“

„Ale nikdy jste je neověřoval?“

Mauricovi se nedařilo ovládat netrpělivost v hlase. Začínal nabírat skluz. „Já nemám čas ověřovat každý dohad o kdejakém článku nebo spisku, na který narazím, pane Easterby.“

„Ano, ano, to si uvědomuji.“ Nasadil smířlivý tón. „Nesmírně mě ale zaujalo, že jste nebyl úplně překvapený.“ Hlas se změnil. „Kdyby taková věc vyplula na světlo, šlo by samozřejmě o jeden z nejdůležitějších literárních objevů všech dob.“

Maurice se zamračil. Tohle bylo určitě poněkud nadsazené. „Opravdu?“ utrousil.

„Jistě. Vysvětlím vám to. Podívejte, nemůžu o tom teď víc mluvit, ale Maurici – smím vám tak říkat? –, vás by takové kousky nezajímaly?“

„No, pochopitelně, jenže…“

„Musím teď běžet. Ale neměl byste náhodou dnes čas na oběd?“

„Dnes?“

„Je to narychlo, chápu. Jsem ale v Londýně jen na otočku. Za dva dny odjíždím do Francie, takže nemám času nazbyt. Rád bych vám udělal návrh.“

Mauricovi šla hlava kolem. Myslel si, že přes oběd se nic dít nebude. „Tak… ehm… tak ano, asi bych mohl…“

„Jsem ubytovaný v Ritzu. Nijak rafinované, vím, ale vyhovuje mi to. Řekněme v půl jedné v hlavní restauraci? Když to zvládneme brzy, vyhneme se návalu. Zamluvím stůl a samozřejmě vás zvu.“

„To je od vás velmi milé. Ale, ehm…“

„Nebudete toho litovat, Maurici. Třeba pro vás ta schůzka bude užitečná. Smím-li trochu spekulovat, jde možná o ten druh setkání, který pro vás právě teď může být cenný.“

Maurice nic neřekl, umlčen troufalostí či snad prozíravostí toho výroku.

„Jednoduše se po mně ptejte na recepci. Donald Easterby. Těším se, až vás poznám.“

Zavěsil a Maurice zůstal stát u telefonu v trenýrkách, brýlích a stavu rozčarování. Zavrtěl hlavou. Kdo byl ten muž? Jak mohl předpokládat, že tak dobře chápe Mauricovu situaci? Maurice byl nesmírně uzavřený člověk a představa, že někdo cizí domněle disponuje důvěrnými informacemi o něm, ho děsila.

Vypustil zbytek cvičení a šel se do koupelny oholit. Jak si štětkou nanášel pěnu na tvář (holil se stále namokro – elektrické strojky se mu příčily), přemítal o rozhovoru. Byl zvyklý, že se mu zčistajasna ozve někdo, kdo se pídí po vzácných publikacích nebo je nabízí k prodeji. Na tomto muži ale bylo něco neobyčejného. Nejen na něm samém a jeho zdánlivě jasnovideckých schopnostech, ale i na jeho záměrech a předmětech zájmu. Nezněl jako běžný obchodník s knihami (ubytovaný v Ritzu!), historické osobnosti, které zmínil, nešly Mauricovi dohromady a popis materiálu mu přišel vágní. Osobní deníky většinou podle jeho zkušenosti představovaly jablko sváru. Nejen ve věci původu a vlastnictví, ale i kvůli důvěryhodnosti obsahu.

Jak se holil, dál mluvil na Alice v zrcadle a uvažoval o rozhovoru. Pro jednou si nedokázal představit žádnou její odpověď, která by do věci vnesla světlo. S ještě větší péčí než obvykle si oblékl čistou košili, proužkovanou kravatu, svůj sváteční tvídový oblek (nejlepší pokus o oděv vhodný do Ritzu, kterého byl se svým šatníkem schopen) a klasické hnědé kožené polobotky, které pořídil ve výprodeji na Jermyn Street. Pak si s pedantskou pečlivostí vyleštil brýle papírovým kapesníkem a přešel do obývacího pokoje se zaoblenou stěnou, aby si snědl snídani. Další tradice z dob jeho manželství, držel se jí zuby nehty a odolával pokušení rychle něco zakousnout v kuchyňském koutu. „Život starého mládence je vybraná snídaně, nezáživný oběd a bídná večeře.“ Maurice měl citát pro každou příležitost.

Zkontroloval hladinu v láhvi whisky, která zůstala od včerejšího večera stát na stole, zamumlal marnou sebekárnou poznámku a uklidil láhev do skříňky na alkohol, až pak si přichystal jídlo a posadil se k němu. Jeho velmi britská snídaně se skládala z pomeranče rozkrojeného na čtvrtiny, misky cereálních lupínků a müsli, krajíčku celozrnného toustu s kvalitním, hustým pomerančovým džemem (zásoba Alicina domácího džemu mu došla už dávno – další chybějící maličkost z tolika, která mu ji připomínala) a konvičky čaje – výběrový sypaný Ceylon s půllžičkou Earl Greye, aby čaj získal jemnou příchuť. Jak upíjel čaj z porcelánového šálku značky Wedgwood, dál hloubal nad smyslem onoho prapodivného telefonátu a pohled mu nevyhnutelně doputoval k mahagonovým policím, které zabíraly celou délku pokoje. Řady a řady knih vázaných v kůži a látkách a vyrovnaných až ke stropu. Jeho soukromá sbírka. Cenná vydání, která objevil v průběhu let – převážně poezie, od Keatse po Kiplinga, od Browningové po Betjemana – a která přestěhoval z knihkupectví k sobě domů, protože pro něj měla zvláštní kouzlo. „O lidstvu se nejlépe poučíme z knih.“ Alice si stěžovala, že zabírají příliš místa, ochuzují je o potřebný příjem a tak dále, ale on na nich vždy lpěl. Byly to děti, které nikdy neměl. Nedokázal se přimět k tomu, aby je nabídl k prodeji.

Až do teď. Brzy možná nebude mít na výběr.

Vybavily se mu útržky telefonátu: „… oba byli pozoruhodnými lidmi… že si oba vedli deník… oba stejně osobní a také utajované… jeden z nejdůležitějších literárních objevů všech dob…“ Zamračil se a znovu si bezmyšlenkovitě vyčistil brýle ubrouskem. Byla tato snaha o navázání kontaktu nepřímou nabídkou prodeje zmíněných děl? Jednal tenhle Amík z pozice něčího agenta? Byl něčemu konkrétnímu na stopě? Připravoval si půdu pro nějaký důmyslný podvod? Se všemi variantami se Maurice už dříve setkal, ale v tomto případě to neměl podle čeho posoudit. Kdyby však onen muž nebyl žádný spekulant, jím zmíněné předměty by Maurice určitě zajímaly. To by bylo něco jiného než obvyklé zaprášené bichle nebo obskurní rukopisy. Maurice pocítil trochu více zápalu. Oběd v Ritzu s evidentně bohatým americkým snílkem a bibliofilem přinejmenším oživí jeho pracovní den.

Zapnul rádio, aby si poslechl zbytek ranních zpráv. Trefil se zrovna do vstupu o dalším zcestném raketovém útoku na Blízkém Východě, při kterém zemřel velký počet civilistů včetně několika školáků. Následoval duchovně laděný pořad, ve kterém se nějaký prelát, který to myslel dobře, zamotal do intelektuálních smyček, jak se pokoušel vysvětlit boží úlohu v tom zvěrstvu. Maurice chvíli poslouchal, povzdechl si, podrážděně zavrtěl hlavou a zase rádio vypnul. Další z důsledků jeho situace – soustředění se na všechno negativní ve vnějším světě. Když Alice žila a byla zdravá, dokázali ti dva na základě nevyřčené dohody zapuzovat méně přitažlivé aspekty současného života, nebo je přinejmenším ignorovat. Ale teď, když byl sám, jako by se znovu vynořovaly, obklopovaly ho a řítily se na něj jako tsunami špatných znamení. Kamkoli se obrátil, k živým médiím, k novinám, k hovoru svých známých, dostal jen drtivou palbu informací či dezinformací o všem, co je na světě špatně, od válek a terorismu po přírodní katastrofy a politické čachry, případně na méně závažné úrovni, od problémů domácího a místního života po nekonečnou posedlost skandály celebrit a finančními krizemi. Většinovou společnost takové jevy zjevně fascinovaly a Maurice předpokládal, že zoufalství, do kterého uvrhují jeho, z něj činí buď světa neznalého samotáře, nebo, a to s větší pravděpodobností, protivného chlápka ve středních letech. A nejspíš od obojího trochu, poněvadž svého dříve celkem početného a rozmanitého okruhu přátel se nyní převážně stranil (většině z nich to došlo a zlomili nad ním hůl) a poněvadž ho při nešťastných příležitostech přepadaly náhlé záchvaty nevrlosti – utrhoval se na pokladní v supermarketu, na nekonfliktního zaměstnance v bance, na nerozhodného zákazníka v knihkupectví, a dokonce, buď mu nebe milostivo, i na svůj vlastní obličej s polorozlepenýma očima ráno v zrcadle. Poté se obvykle kál (následkem čehož působil jako o to větší blázen), ale ani s tím toho zjevně nemohl moc dělat.

Ne, Alicina pomalá smrt na hrozivou R, ty čtyři příšerné roky, kdy nemoc střídavě ustupovala a znovu propukala, navždy zatemnily jeho do té doby veskrze optimistický náhled na život a přinutily ho pochybovat o nejniternějších principech svého vlastního uvažování a bytosti. To a sedmý červenec – londýnské bombové útoky. Došlo k nim velmi brzy poté, co se dozvěděla diagnózu, a protože i ony se ho fyzicky dotkly, jako by ho utvrdily v jeho cynismu. „Zlo je snadné a má nekonečně mnoho podob.“

Putoval zrakem po širokém obývacím pokoji, který zabíral první patro viktoriánského řadového domu. Od doby, co ho opustila, nic nezměnil. Vše neslo její otisk. Zařízení, fotografie, dekorační předměty, obrazy, dokonce i vůně pokoje, jak si rozněžněle představoval. Stočil zrak zpátky k policím, které dominovaly místnosti. Knihy. K nim se obracel v nesnázích. Řady stařičkých, prohýbajících se polic s nedocenitelným nákladem osahaného, zažloutlého pergamenu a kůže tady i v obchodě – to byli jeho společníci v neštěstí. Obsahovaly ohromnou sbírku lidského vědění a moudrosti, která vyvracela všechny jeho pesimistické závěry. Byla to díla a myšlenky rozvážných myslí, záznam intelektuální snahy jednotlivců, která posunula civilizaci vpřed a přivedla svět do jeho současného úžasného, příšerného, velkolepého, anarchického a naprosto nepředvídatelného stavu. Lorenzovský chaos.

„Tam najdu trochu míru,“ šeptal si. „Kane mír po kapkách, při cvrččím zpěvu kane závojem jitra lék…“ Ano, Yeatsova vize úniku se někdy jevila velmi přitažlivě. V Innisfree přinejmenším neměli teroristy s bombami. Možná ani rakovinu.

Maurice odložil šálek s čajem, minul okraj podšálku a nabryndal na ubrus. Neslyšně zaklel a utřel čaj ubrouskem. Jeho opravdovým problémem bylo, že knihám teď hrozilo nebezpečí. „Co mám dělat, Alice? Co mám udělat s knihkupectvím?“ mumlal směrem k čajové skvrně. Kdyby manželka žila, určitě by měla nějaký návrh, ale tentokrát odpověď nepřicházela. Jeho účetní ho už dva roky upozorňoval, že jeho kdysi relativně prosperující podnik již nevydělává, a on byl stále více nucený si přiznat, že vzestup internetového obchodu a vliv dalších zábavních médií na jeho podnikání vážně doléhají. Alice by bylo jasné, že si nedokázal představit život, který by nezahrnoval buď ji, nebo knihy. Jak by bez nich přežil? Jak by vyplnil dny nebýt cesty autobusem (metru se vyhýbal, jak to jen šlo, vždycky mu způsobovalo mírnou klaustrofobii) přes několik z pěknějších částí Londýna do zatuchlých prostor v srdci hlavního města? Bez setkávání s posledními přežívajícími příslušníky kultivované společnosti, kteří u něj hledali podobný únik a poučení? Co by jen dělal? Chodil na nekonečné procházky po Hampstead Heath? Dal by se na křížovky, golf, bridž? Ne, takový život si raději nepředstavovat.

Zapudil ty myšlenky z hlavy a stočil pozornost k dopoledním schůzkám. Očekával návštěvu jednoho z profesionálních dražitelů, s nímž spolupracoval a který obvykle měl co nabídnout, počítal, že od starého kolegy knihkupce získá vzácné Blackwoodovo vydání sebraného díla George Eliota, doufal, že udá podepsané první vydání Křehkých nádob od Evelyna Waugha pravidelnému zákazníkovi s pěkným ziskem. To všechno před oním tajemným obědem. Dnešek tedy skýtal alespoň pár věcí, se kterými mohl člověk počítat.

Náhle si uvědomil, že kvůli telefonátům a pesimistickým úvahám nabral pořádné zpoždění. „Pohyb, brachu,“ zamumlal, dopil šálek Cejlonu a Earl Greye, spolkl poslední sousto toustu, pak si vzal tvídový kabát a hnědý klobouk a zkontroloval celkový dojem v dlouhém zrcadle v předsíni. Postava, která mu opětovala pohled, by nejspíš nikoho neohromila, ale on byl spokojený. Výška nepříliš pod průměrem, vlasy sice trochu na ústupu, ale téměř bez šedin, postava maličko zakulacená, ale na poměry štíhlá, nohy ne zrovna dlouhé, ale robustní a rovné. A navíc celkem v kondici, díky každodennímu cvičení a navzdory žalostnému zvyku spoléhat na skotskou jakožto uspávací prostředek. Zatím byly zjevné jen minimální známky toho, že si jeho psychický stav a whisky začínají vybírat svou daň.

„Dávej si pozor, Doriane Grayi,“ zavrčel do zrcadla. Pak si zkontroloval, že má peněženku, váček na drobné, klíče, nezbytný zápisník, pouzdro na brýle a poloplnou placatku Bells – která přežila včerejšek, a když bude silný, mohla by akorát vystačit na dnešek – a vyšel ze svého původně poměrně laciného, ale nyní bohudík hodnotného bytu na Primrose Hill, aby se postavil březnovému větru. Jestli ho sousedé pozorují, se nedalo poznat, a on při odchodu odolal pokušení ukázat jejich směrem obscénní gesto. Kráčel k autobusové zastávce a pro zbytek světa vypadal jako venkovský džentlmen z jiné doby.

Vzhledem k jeho skutečnému původu a historii to byl docela úspěch.

KAPITOLA TŘETÍ

Předmluva

Navzdory matčinu výslovnému přání jsem se rozhodl vydat zkrácenou verzi jejího osobního deníku, protože jsem toho názoru, že takový záznam o nejpodstatnějších dvaceti letech našeho rodinného života a komentář ke klíčovému období v díle mého otce by měl zůstat zachován, alespoň pro jejich potomky. Vyřadil jsem část rozsáhlého vědeckého materiálu, který pro většinu lidí není příliš zajímavý, a navíc ho ve svých textech uceleněji zpracoval můj otec, a doplnil jsem poznámky s dodatečnými informacemi, kde jsem to uznal za nutné.

Doufám, že mi matka ze svého místa v nebi, ve které tak vroucně věřila, odpustí.

F. D. 1898

28. září 1842, Down House

Tento můj krok je vskutku odvážný a přiznávám, že jsem plna obav. Kdyby některý ze členů rodiny navzdory mému přání někdy v budoucnu pročítal tyto řádky, věřím, že porozumí mým pohnutkám.

Zakoupila jsem si osobní knihu čistých, silných stránek s úmyslem zapisovat si, s jakými myšlenkami se potýkám a co prožívám. Tato doba je pro mne a pro mou rodinu tak významná, že cítím naléhavou potřebu odít své pocity do slov, abych se zbavila jejich tíhy. Lidé, s nimiž se stýkám, si, jak vím, vedou záznamy a pyšní se svými úvahami k rodinnému i národnímu dění, ale já jsem nikdy nebyla osobou literární, tento deník je tedy vskutku osobní a slouží jen mně k užitku. Doufám tímto způsobem nalézt úlevu pro srdce přeplněné pocity.

Dramatické události začaly v okamžiku, kdy jsme se po téměř čtyřech letech hlučného, špinavého, zapáchajícího, rachotícího Londýna rozhodli přestěhovat na venkov. Charles i já jsme o té chvíli snili téměř ode dne, kdy jsme vstoupili do svazku manželského, ale jeho k hlavnímu městu poutala práce a povinnosti a teprve před několika měsíci jsem ho (spolu s jeho lékaři) přiměla, aby podnikl tento krok jak kvůli zdraví, tak kvůli své práci. Přišel v pravý okamžik, neboť v Londýně hrozily nepokoji davy Chartistů, město bylo plné hlučících mas stávkujících dělníků volajících proti špatným zákonům, snižování mezd a nezaměstnanosti a nevím čemu ještě. Vláda byla nucena povolat na tu lůzu armádu, což nás dokonce uvěznilo v našem domě na Upper Gower Street – všude kolem hulákající davy a policie a vojáci s bajonety. Bylo to vskutku děsivé a čas od času jsem měla pocit, že se celá společnost ocitla na pokraji zničení. Nemohu si pomoci a soucítím s chudými, obzvláště s jejich velkými počty na severu, kde prý chudinské čtvrti ve městech jako Manchester nebo Glasgow připomínají díry pekelné, kde dělníci nemají nejmenší vidinu zaměstnání a děti jsou využívány k práci hraničící s otroctvím. Kdo má smysl pro spravedlnost, žádá pro ně lepší existenci. Přesto takové výtržnické jednání v hlavním městě nelze v naší poklidné zemi tolerovat a člověku nezbývá než doufat, že se politikům situaci podaří udržet pevně pod kontrolou.

Nakonec jsme ovšem dorazili až sem do Down House, našeho nového domova na venkově, a jednu přetěžkou situaci vystřídala jiná. Tentokrát daleko osobnější a bolestnější. Stále nedokáži přijmout, že radost z přestěhování, posílenou tak příhodným narozením našeho třetího dítěte, malé Mary, pouhý měsíc po našem příjezdu rozdrtila její smrt v mém náručí. Nejsem s to pochopit, jak může osud tropit tak zákeřné kousky. Jak je možné, aby se poctivě zasloužená radost tak krutě obrátila naruby? Vím, děje se to dosti často a ona postonávala od počátku, ale přijít o ni v pouhých třech týdnech věku, po devíti měsících, kdy jsem ji živila ve vlastním těle, se zdá jako událost příliš krutá a nespravedlivá. Její něžná tvářička byla ve smrti tak poklidná, jako by věděla, že zkrátka odešla k Pánu, leč já jsem podobné zoufalství v srdci nikdy dříve nezakusila. Jsem si jistá, že On zná své důvody a s lidským plemenem má své úmysly, ale doznávám, že je pro mě někdy těžké jim porozumět. Vím, že i Charles to tak cítí, přesto potají přemítám, zdali nás Všemohoucí netrestá za to, že můj muž bádá o věcech, které nám možná není určeno znát, především když vzbuzují pochybnosti o Jeho svatém plánu a účelu. O tomto bych se před Charlesem nikdy nemohla zmínit. S jistotou vím, že je vpravdě dobrý člověk po svém vlastním způsobu, a když vidím, jaké zlo někteří lidé podněcují, neuvěřím, že by jeho zájmy mohly Pána urážet stejnou měrou.

V tom ovšem tkví důvod mých hlubokých obav. Výzkum Charlese pohlcuje takovou měrou, jeho posedlosti si uzurpují tolik z jeho bdělých hodin (a pravděpodobně i z hodin spánku), že se bojím o jeho duševní zdraví stejně jako o to fysické. Vím dost o jeho práci, abych vyrozuměla, že se potýká s mystérii, která lidstvo sžírala od počátku času, a cítí se povinován nalézt řešení, která unikla nejvytříbenějším myslím historie. Proč by se muž tak skromného založení měl upínat na tak ohromné ambice, nedokáži pochopit, a když mu v té věci pokládám otázky, není mi s to poskytnout odpověď. Pokrčí pouze rameny a zabručí: „Je toho tolik, Emmo, tolika věcem je třeba porozumět.“ Nebo někdy: „Bůh nás tu zanechal s tolika otázkami a je na nás najít na ně odpovědi.“ Nu, tak to vskutku může být, nevěřím však, že je nutné strávit celý život tím, že se takovými záležitostmi budeme trápit. Bůh sám ony odpovědi zná, což je nakonec všechno, co potřebujeme vědět my. Můžeme žít v blažené důvěře v Jeho božský účel, aniž bychom se ho sami pokoušeli interpretovat, a jak jsem zmínila, zdá se mi, že riskujeme jeho hněv, když tak činíme. Není ovšem na místě, aby manželka zpochybňovala záměry svého manžela, a já jsem šťastná, že Ch. jeho práce alespoň natolik naplňuje, že neprojevuje svévoli, jaká se někdy vyskytuje u jiných manželů.

Což mne přivádí k naší materiální situaci, Charles vyhlásil, že se po zbytek života už znovu stěhovat nebude – snad trochu neuvážený slib –, na domu a malé zdejší komunitě tedy leží závazek pustit si nás k sobě a pomoci nám cítit se zde doma. Musím připustit, že když jsem poprvé spatřila toto místo, na „samém okraji světa“, jak jej popisuje Ch., jeho charakteristiky mne neuchvátily. Dům sám není z těch, které by se zamlouvaly ženským smyslům, ačkoli velikostí plně vyhovuje našim potřebám a za dva tisíce liber se jeho koupě dobře vyplatila, a vesnice s nějakými čtyřiceti domácnostmi, i když poměrně pěkná, neleží v právě nejmalebnější krajině, zvlášť s těmi neutěšenými křídovými kopci za zády. Ale máme osmnáct akrů půdy, Charles srší nápady, jak místo vylepšit, a vesnice nabízí možnost základních nákupů (ačkoli postrádá divadla a koncertní síně, což jsou jediné z londýnských vymožeností, které mi budou chybět) a obyvatelstvo je, zdá se, složené z dobrosrdečných lidí i nějaké té místní šlechty, která činí poměrně dobrý dojem. Vyniká mezi nimi obzvláště sir John Lubbock,1 který bydlí nahoře v High Elms a který je k Charlesově velkému potěšení bratrem filosofem2 a členem Královské společnosti. A pak by tu byl samozřejmě i kostel ze čtrnáctého století, zasvěcený svaté Panně Marii, jejž navštěvuje poměrně hodně lidí, a mladý kaplan, otec John Willot, přistupuje k práci s upřímností, byť si někdy počíná malinko pompézně.

1 Londýnský bankéř, vlastník půdy a šerif Kentu.

2 Ve významu vědec (slovo scientist se v té době ještě v angličtině běžně nepoužívalo).

Děti, Willy a Annie, se, zdá se, dobře zotavily ze smutku nad ztrátou malé sestřičky a tráví teď mnoho času běháním po našich několika akrech a zkoumáním vesnice. Brzy budou potřebovat guvernantku, která by započala jejich vzdělávání. Už teď se mi jeví, že jim zdejší prostor a venkovský vzduch prospívají a vyrůstají z nich nanejvýš dobromyslní mladí lidé, což mi přináší velkou útěchu. Charlesovy sestry, když nás přijedou navštívit, mne pokaždé nabádají, abych k nim přistupovala s větší přísností a uložila služebnictvu dohlížet na jejich režim, ale má intuice mi radí dopřát jim svobodné toulky a možnost být v jejich křehkém věku přirozeně sami sebou. Na disciplínu bude dostatek času později.

Co se Charlese týče, podobně pozitivní vliv na jeho chabé zdraví zatím nepozoruji, ale velmi se vzpružil vyhlídkou toho, že si konečně vytvoří ono venkovské útočiště, po kterém tak dlouho toužil, a tráví teď velkou část dne ve své nové pracovně rozvrhováním poliček, skříněk a vitrínek na myriádu vzorků a exemplářů. Já sama nemohu nikdy pochopit význam tak obrovské sbírky kamenů a zkamenělin, rostlin a semen, brouků a dalšího hmyzu, ryb a ptačích per z celého světa, ale můj neobyčejný manžel má pro všechny jméno a zařazení a funkci, a jak den za dnem přicházejí poštou nebo po kurýrech další a další exempláře od nadšenců, kteří jdou v jeho stopách nebo sdílí jeho zájmy, jeho zaujetí pro věc podle všeho stále stoupá a bolest nad naší nešťastnou ztrátou se zhojuje.

Kéž by i mně bylo dopřáno takové rozptýlení. Nicméně mám jinou kratochvíli – naše finance. Domnívám se, že bych se jimi tolik nezabývala, kdyby nebylo Charlesových obav v tom směru. Zdá se mi, že díky štědrému přispění jeho otce a věnu od mého vlastního otce nejsme natolik bez prostředků, jak mě Charles přesvědčuje. Připouštím ovšem, že provoz domácnosti nebude levný, a Ch. trvá na tom, abych vedla záznam o každé penci, kterou získáme nebo utratíme. Obtížný úkol pro takovou popletenou osobu, jako jsem já.

Hlavním výdajem je pochopitelně naše služebnictvo. Zaměstnáváme alespoň šest lidí. Je tu samozřejmě náš majordomus, nenahraditelný Joseph Parslow, který s námi přijel z Londýna a takřka se stal členem rodiny, a jeden sluha, který mu pomáhá u stolu a u dveří, spolu s Elizou, mou vlastní služebnou. Pak tu je Jessie Brodie, chůva, která se k nám nedávno přistěhovala od Thakerayů,3 zlatá to žena, děti ji zbožňují. Má k ruce Bessy, velice dobrosrdečnou místní dívčinu, na děti je hodná, i když se někdy pře s Jessie, a to pak musím hrozit bičem na koně a palečnicí. Zkoušíme nejrůznější kuchařky, ale najít tady na venkově někoho, kdo by vyhověl našim potřebám, není snadné. Potřebujeme také kočího k Charlesovu novému kočáru (jeho pýše a radosti, ovšem za sto guinejí!), který nás bude vozit za společenskými povinnostmi v okolí – pevně doufám, že ne příliš častými – a brát Ch. na nádraží kvůli jeho cestám vlakem do Londýna a schůzkám – taktéž doufám, že ne příliš častým.

3 William Thakeray, romanopisec, 1811–63, který musel Jessie propustit z finančních důvodů.

Taková domácnost není podle některých měřítek přehnaná, ale velká je a snad by ani nebyla nutná, kdybychom vedli izolovaný vesnický život, který jsme si vysnili. Zatím nicméně vše naznačuje tomu, že nám nebude přán. Pokud si naše dny neuzurpují příbuzní, pak je vyplní akademické návštěvy z hlavního města nebo dočasní přivandrovalci z kontinentu, kteří všichni přicházejí k Charlesovi pro radu a názor. On tvrdí, že ho to těší stejně málo jako mne (přemírou společenských povinností a následky bohatých večeří trpí jeho křehké zdraví), ale já si tajně myslím, že mu jejich zájem přináší požitek, protože jeho nejtíživější obavy ze stěhování se týkaly toho, že by se zde mohl ocitnout mimo dění v rušných světech botaniky a vědy. Je zjevné, že to naprosto nehrozí. Nepřestávají mne udivovat následky jeho dávné cesty okolo světa, o které stále tolik mluví a která samozřejmě podnítila všechny jeho současné posedlosti.4 Nedá se popřít, že pět let na moři (a na nohou, jak Charles zdůrazňuje) je dlouhá doba, a místa, jež navštívil, jsou jistě pozoruhodná. Nestudovanému mozku, jako je ten můj, se však poprask okolo sbírky, kterou si s sebou přivezl domů, sestávající z kamenů a zkamenělin, rostlin a koster, zdá přinejmenším přehnaný. Mé úvahy se opět soustřeďují na skutečnost, že my všichni jsme plody velkého stvoření Všemohoucího, a víme dost o úžasné rozmanitosti zvířeny a rostlinstva naší vlastní krásné země, abychom pochopili, že Bůh musel onu rozmanitost rozšířit, aby vyhovovala různým druhům krajiny a povětrnostních vlivů, tak nač takové pozdvižení? Ale vyptávat se příliš do detailu na spekulace Charlesových kolegů se neodvažuji, neboť se obávám toho, co by jejich odpovědi mohly naznačovat. Někdy jen u večeře vyslechnu tolik, že až přemýšlím, zda náš dům v tu chvíli nezasáhne Boží blesk, ale ve snu by mě nenapadlo presentovat své úvahy před takovou společností. Z občasných kosých pohledů mým směrem vím, že si jich Ch. je dobře vědom.

4 Cesta na lodi Beagle pod velením kapitána Roberta Fitzroye, 1831–6.

Nuže, jeví se mi, že na první pokus o vedení deníku jsem napsala dost. I přes to, že postrádám odhodlání tvořit literaturu, jsem v tomto experimentu shledala poměrně léčivý účinek. Zvláštním způsobem se mi zdá, jako by byl svého druhu epitafem pro mou malou Mary. Problém, který teď musím vyřešit, je, kde deník uschovat před zvídavými zraky. Jestliže mu mám svěřovat své nejniternější osobní myšlenky, bude asi nejlepší, když do nich členové mé milované rodiny (o služebnictvu ani nemluvě) nebudou zasvěceni. Existují věci, které by měly, jak se domnívám, zůstat zcela mezi člověkem samým a jeho Tvůrcem. I životní druh by z jejich sdílení měl být vyloučen.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Je možné, aby nějaký živočich, který má na příklad stavbu a způsob života netopýra, vznikl uzpůsobením z nějakého živočicha zcela odlišných způsobů života? Můžeme věřit tomu, že by přírodní výběr mohl vytvořit na jedné straně ústroje nepatrné důležitosti, jako ocas žirafy, který je plácačkou na mouchy, a na druhé straně ústroje tak obdivuhodně stavěné, jako je oko, jehož nenapodobitelné dokonalosti nemůžeme dodnes zcela porozumět?

O původu druhů

Mauricovo dopoledne v knihkupectví vyšlo relativně uspokojivě. Vydání George Eliota se objevilo v nezvykle dobrém stavu – sebraná díla trávila vždy většinu svého života v knihovně na nejméně přístupných policích – a získal je za rozumnou cenu, prodal Křehké nádoby za naprosto nepřiměřenou sumu, ale neměl z toho příliš špatné svědomí, vzhledem k tomu, že zákazník byl nehorázně bohatý a z nákupu měl tak jako tak velikou radost, uzavřel jeden dva další obchody a vyřídil stručný telefonát od Donalda Easterbyho, který se velice omlouval za předchozí spěch a potvrdil obědovou schůzku.

Čím víc se schůzka blížila, tím větší neklid v Mauricovi z nějakého iracionálního důvodu vzbuzovala. Neměl teď úplně ve zvyku obědvat venku. Na základě nutnosti jak ekonomické, tak zažívací se přiměl přestat chodit v poledne do hospody. Kritický bod nastal, když se jednoho odpoledne vrátil značně podnapilý a ztrapnil se před významným klientem. Už se smířil s vycházkami do blízkého bufetu v Covent Garden, kde si koupil sendvič, a na obchod mu mezitím dohlédl jeho asistent, poněkud podivínský, ale relativně sečtělý mladík jménem Rupert, který hledal únik od neuspokojivého studia na London School of Economics. Maurice nicméně neplatil dost na to, aby mu mohl přenechávat odpovědnost na delší dobu, a tak se tentokrát rozhodl zavřít a dát vděčnému mládenci pár hodin volna, načež se vydal na necelý kilometr dlouhou procházku přes Leicester Square a Piccadilly do Ritzu.

Dokonce i teď, v chladném jarním dopoledni, zavalovaly srdce hlavního města davy turistů, většinou zahraničních a špetky domácích. Maurice musel kličkovat mezi nimi a rozličnými pouličními prodejci, kteří na chodníku nabízeli své ošuntělé zboží, ale pro tentokrát mu to ani nevadilo. Bylo příjemné utrhnout se v takovém počasí z knihkupectví a jeho staré já se otvíralo pulzujícímu rytmu velikého města, které tak dobře znal a které se nepodobalo žádnému jinému. Paříž je možná romantičtější, Řím a Benátky starobylejší, New York překvapivější, Sydney, Rio a Kapské Město snad leží na působivějších místech (všechna je svého času navštívil), ale Londýn pro něj představoval atmosféru prosté skvělosti, které se jiná nemohla rovnat, přes vzestup ošklivých projevů současnosti a odporné uprchlické podsvětí v životem bujících betonových jeskyních pod povrchem. Mělo to co do činění s prostorem a různorodostí. Početná vesnická náměstí, která se slévala v celek, poklidné parky lemované stromy, elegantní dobové terasy, nekonečná architektonická rozmanitost vystavená na odiv v podobě kostelů, paláců, muzeí, divadel, přehršel lidí prakticky všech ras světa (někteří by řekli, že jich je až příliš), všeprostupující aura širé dějinné stálosti. „Kdo je unaven Londýnem, je unaven životem.“ Dokonce ani počasí není tak špatné, jak se traduje, pomyslel si, sundal si na slunci sako a přehodil si ho přes rameno.

Když dorazil k Ritzu, cítil se sebevědoměji. Znovu vklouzl do saka, upravil si kravatu a prošel slavnými vstupními dveřmi. Přitom se jeho sebevědomí okamžitě vypařilo. Byl tu jen dvakrát či třikrát v životě, a i když nebyl úplně neznalý světa bohatých, vzbuzoval v něm tento palác se všemi historickými asociacemi a okázalým interiérem úzkost. Když mu podnikání relativně vzkvétalo, občas na taková místa sám zval významné autory či agenty, ale ty dny dávno pominuly a nechyběly mu.

Zeptal se na recepci, jak mu bylo řečeno, a recepční mu s úlisnou servilitou ukázal, kudy k hlavní restauraci. Tam ho pod křišťálovými lustry a podél pozlacených zrcadel uvedli k nenápadnému stolu na jedné straně místnosti vedle velkého okna s překrásným výhledem na Green Park. Až hrozivě vysoký muž s hladkou kůží a téměř holou hlavou, oblečený v křiklavě červeném kašmírovém saku, které mohlo být ušité jedině v Americe, se napůl zvedl ze židle a natáhl šlachovitou ruku.

„Pan Aldridge? Donald Easterby. Je skvělé, že jste si udělal čas.“ Měl kapánek příliš nadšené vystupování, které Američané často mívají a Angličanům často připadá ohrožující. „Vím, kolik musíte mít práce.“

„Vůbec ne.“ Maurice zdolal ošemetný úkol posadit se ve správnou chvíli, kdy mu číšník přisouval židli, a na poslední chvíli si vzpomněl, že musí číšníka nechat rozprostřít jeho obrovský ubrousek.

„Pro začátek něco k pití?“

„Pro mě jen sklenici minerální vody, děkuji.“

„Ale no tak, přece si dáte něco lepšího. Rozlévají tu výtečný novozélandský Sauvignon. Vyzkoušejte ho.“

(Novozélandský? V Ritzu? Časy se mění.) „Dobrá, jednu sklenku.“ To snad ničemu neuškodí.

Easterby kývl na číšníka, který podal Mauricovi jídelní lístek a odplul jako lodivodská loď, která právě do doku doprovodila luxusní jachtu.

Easterby vykouzlil na tváři křivý, leč šarmantní úsměv. „Vyřešme nejdříve to důležité. Co si dáte k jídlu? Já si objednám mořský jazyk meunière.“ Nepřítomnost vrásek svědčila o pravidelné péči o pleť, možná dokonce o občasné pozornosti plastických chirurgů. Maurice odhadoval, že by mohl být o rok o dva starší než on sám. V těch bledých očích bez jediné vrásky se skrývala pronikavost, která ho znepokojovala. Bylo v nich trochu moc přímosti, než aby se člověk pod jejich dohledem mohl uvolnit.

Maurice si chvíli prohlížel menu přes brýle. Na to, aby ho skutečně četl, ho lístek příliš vyváděl z míry. „Ano, mořský jazyk zní dobře,“ řekl a odsunul ho stranou.

Aby se vyhnul pohledu svého společníka, rozhlížel se po místnosti. Exotický prostor ve stylu Ludvíka XVI. se postupně plnil zámožnými strávníky: byznysmeny v černých oblecích odhodlanými manipulovat trhy, módně oblečenými ženami odhodlanými manipulovat svými muži. Místností se rozléval šum tlumené konverzace a distingované cinkání příborů o kostní porcelán. U vedlejšího stolu seděl sám jeden velký muž ve světle šedém městském obleku a četl The Times. Maurice si ho skoro ani nevšiml.

„Tohle je dobré místo na rozhovor,“ řekl Easterby, „ale moc často tu nejím.“

„Ne?“ hlesl Maurice.

Jeho protějšek pokrčil lhostejně rameny. „Mám diskrétních hotelových restaurací až po krk. Dávám u jídla přednost hluku a pohybu okolo, tak se většinou vydám ven a vyberu si nějaké oblíbenější místo.“ Hlas měl ještě preciznější a decentnější než v telefonu. „Chápejte, žiju sám, takže doma moc společenské aktivity nemám.“

„Aha,“ Maurice si nebyl úplně jistý, jak si to přebrat.

Číšník se znovu objevil s vínem na tácu. „Dvě sklenky Sauvignonu Gravitas, pane.“

Easterby zatočil sklenicí, přičichl, usrkl a kriticky víno převaloval v ústech. Člověk se slabostí pro gurmetské zážitky, pomyslel si Maurice. Jeho společník kývl na číšníka, odložil sklenku na stůl a pohodlně se opřel. „V oblasti Francie, kde žiju, jsou vynikající vinice, ale neměly by usnout na vavřínech. Nový svět nechává v moderní produkci vína Evropu rychle a daleko za sebou, nemyslíte?“

„Já, ehm… no, já nejsem žádný znalec, ale...“ Maurice se odmlčel, a zdržel se tak poznámky o tom, že se však slušně vyzná ve sladové whisky, ale nemá v poslední době moc příležitostí ji pít.

„No, to je vedlejší.“ Šedé oči na něj zpříma hleděly přes stůl. „Jste znalec rukopisů, a to je to, co mě zajímá.“ Američan sklonil v gestu upřímnosti bezvlasou hlavu. „Jsem vám vděčný, že jste si našel čas na setkání s cizím člověkem takhle na poslední chvíli. Jste asi zvyklý, že se na vás lidé takto obracejí, ale chtěl bych, aby to tentokrát bylo jiné než obvykle, protože já se od vašich obvyklých zákazníků poněkud liším.“

Maurice potvrdil všechny vyřčené předpoklady kývnutím hlavy. Beze sporu.

„Myslím, že to pro vás bude mít přínos, i když z toho nic, ehm… konkrétního nevzejde. Snad se na mě nebudete zlobit, ale něco jsem si o vás vyhledal, a vypadá to, že jste přesně ten druh experta, jakého hledám.“

„Něco jste si o mně vyhledal?“

„Dělám to tak. Lidi, se kterými spolupracuji, si musím vybírat opatrně. Z mnoha různých důvodů.“

„Aha.“ Tím se vysvětlovalo mnohé. Ale nezmírnila se tím Mauricova nedůvěra.

„Co si myslíte o textech, které jsem zmínil? Především o deníku Darwinové.“

Maurice zaváhal. „No, přirozeně, pane Easterby...“

„Říkejte mi Donalde, prosím.“

„Přirozeně by mě velmi zajímal. Nicméně si nejsem jistý okolnostmi a důvodem vašeho, ehm… zájmu ani proč si přejete, ehm…“

„Říkal jste, že jste o jeho existenci věděl?“

„Ne. Řekl jsem, že jsem slyšel zvěsti o tom, že existuje. To není úplně totéž.“

Easterby si ho chvíli prohlížel, čímž značně posílil jeho rozpačitost. „Tak co kdybych vám řekl, že já jsem si jeho existencí dost jistý? Nebo přinejmenším tím, že existoval. Jestli se nějaké exempláře dochovaly, není jisté.“

„Aha,“ řekl Maurice.

„Je ovšem zatraceně jisté, že kdyby se některý z nich vynořil, bylo by z toho ve vědeckém, neřku-li v literárním, světě pěkné pozdvižení.“

Maurice si vyčistil brýle koncem kravaty, jak měl ve zvyku, když se cítil nesvůj. „Ano, to je určitě pravda. Kdyby některý vyplul na povrch a… ukázalo by se, že obsah má jistou hloubku.“

Easterby pootevřel rty, takže se ukázala dokonalá práce jeho zubaře. „Má se za to, že má značnou hloubku. A že obsahuje osobní výpovědi s nemalým dopadem… které by dokonce mohly vyvolat menší senzaci.“

„Jistě, o tom, že by to byl významný objev, není pochyb.“ Maurice si opět nasadil brýle a upřímně se zamračil. „Ale nezlobte se, nechápu, jak do toho zapadám já.“

„Zapadáte do toho, protože potřebuji odborníka, který by mi pomohl s tou náročnou, de facto detektivní prací. Pátráním, chcete-li. A vy máte ta nejlepší doporučení.“

„Od koho?“

„Od jednoho z vašich zákazníků. Tommy Houseman z Michiganu. Koupil od vás v minulosti řadu věcí, pokud se nepletu.“

„Ano. Specializuje se na evropskou literaturu počátku dvacátého století.“

„Mimo jiné.“

Maurice si vybavil napjatého Američana beze smyslu pro humor, s poněkud obhroublými způsoby a nezdolnou vášní pro svou sbírku. V minulosti pro něj vypátral řadu knih a rukopisů a nikdy se přitom nevyhnul značné dávce zarputilého popostrkování z druhé strany Atlantiku, které ho nejednou přimělo zamýšlet se, jestli mu to za tu provizi stojí.

„Celkem… zapálený sběratel.“

„Dalo by se říct. Je to můj starý známý – nechci říct přítel. Studovali jsme spolu na Harvardu.“

Pochopitelně, pomyslel si Maurice. Kde jinde?

„Ale já jsem po roce odešel. Harvard je nesmírně konzervativní instituce pod rouškou sofistikovanosti. Nezapadl jsem tam.“

I to bylo v zásadě uvěřitelné.

Easterby povysunul o pár centimetrů spodní čelist. „Tommy a já jsme v minulosti o několik knih soupeřili a on prohrává nerad. Vydělal si jmění jako investiční bankéř a nebojí se utratit, kolik je třeba, aby dostal, co chce.“ Opovržlivě odfrkl, pak pokračoval lehčím tónem. „Každopádně jsem mu řekl, že potřebuji experta, ideálně v Anglii, a po chvíli přesvědčování doporučil vás. Přesvědčivě.“

„Jsem polichocen.“

Jeho společník se pohodlně opřel. „Začněme od začátku...“ Neučinil tak však hned. Odmlčel se, jako by ho vyrušila nějaká myšlenka. V tváři se mu mihla odvěká únava. Vzápětí se sebral a obrátil zase k Mauricovi svůj křivý úsměv. „Jsem bohatý, Maurici.“ S trochou sarkasmu pokračoval: „Jsem nehorázně bohatý. Není to žádné vychloubání. Sám jsem se o to přičinil velmi málo. Nic víc než šťastný los. Čirou náhodou patřím k jedné z nejbohatších rodin v Americe.“

„Opravdu?“ Maurice cítil, že by na to měl nějak zareagovat. „Odkud pochází váš majetek?“

Easterby mávl neurčitě rukou. „Ze všeho možného, co svět považuje za nezbytné. Když si na internetu vyhledáte Easterbyovy, najdete nespočet zmínek o texaské ropě, uhlí, vinařství, realitách a tak dále a tak dále. Impérium založil dědeček, otec ho ještě rozšířil, a když před deseti lety zemřel, zdědily ho jeho tři děti.“ Hleděl zamyšleně na ubrus. „Otec se dokonce dokázal vyhnout nástrahám několika manželek a vražedných alimentů, které tak často spolykají lidem majetek. Spravedlivé.“ To slovo v sobě neslo hluboký význam. „Zkrátka vlastním třetinu podniku, ale vzhledem k tomu, že nemám zájem trávit život v kanceláři na Manhattanu, svěřil jsem ji do péče bratra a sestry, jdu si po svých a spokojeně utrácím své dědictví, jak je mi libo. Jsem černá ovce rodiny, jestli mi rozumíte.“

Maurice zamrkal za brýlemi a vyčkával.

„Rád si vyplňuji čas cestováním, dobročinnými nadacemi, a především svou sbírkou.“

„Co je to za sbírku?“

„Moje sbírka rukopisů a prvních vydání.“ Nespouštěl pohled z Mauricových očí. „A tady do toho vstupujete vy.“

„Máte velkou sbírku?“

Neodpověděl přímo. „Není příliš slavná, protože se snažím vyhýbat pozornosti a potížím, ale patří k nejlepším na světě.“

Samozřejmě, trklo Maurice – Easterbyova sbírka. Jak to, že si to nespojil dřív? Připadal si trochu hloupě, a tak se o tom náhlém prozření radši nezmínil. „Máte ji uloženou ve Státech?“ zeptal se nevinně.

„Ano. Vím, že vy Evropané někdy nesete nelibě, když skupujeme vaše kulturní dědictví, ale… no, řekl bych, že z toho zároveň těžíte.“

„To vskutku ano.“ Mauricův obchod by bez zaoceánských vkladů nebyl životaschopný.

„Každopádně je uložená na více místech, v knihovně, kterou jsem si nechal postavit na míru ve svém domě ve Vermontu, v trezorech nebo v zápůjčce na různých univerzitách a v muzeích.“ Easterby otočil hlavu a zahleděl se na rozlehlý Green Park. „Mám Mozartovy rukopisy, Shakespearova folia, Bible krále Jakuba, první vydání Bunyana, Danteho, Pascala, Payna, Miltona…“ S polovičatým úsměvem stočil pohled nazpět. „Mám věci, nad kterými byste slintal, Maurici.“

Maurice skutečně slintal, přinejmenším obrazně. Dal by hodně jen za možnost se na takovou přehlídku podívat.

„Vy mi budete rozumět, když řeknu, že ve mně staré knihy a dokumenty vyvolávají podivuhodné chvění,“ pokračoval Easterby. „Je to věc estetiky, ne-li sexuality.“

To byl tedy novátorský pohled. Ale Maurice tak nějak věděl, jak to ten muž myslí.

„Není to ani tak o obsahu. Mnoho knih ze své sbírky jsem nečetl. Jde o tu historii, co mají za sebou. O myšlenku, práci, genialitu. To, že je vlastním, mě v nejvyšší možné míře přibližuje těm výjimečným lidem, kteří před tolika lety v jiné éře položili základy našemu myšlení, zákonům a postojům. Rozumíte?“

Maurice celý roztál. Kývl a upil další doušek sauvignonu, tentokrát výrazně větší než předtím. Bylo to velice dobré víno.

„Přijde mi, že bychom se v dnešním světě měli víc takhle zamýšlet.“

V Mauricových myšlenkách znovu šeptal Yeats: „…Tam třpytí se půlnoc, v polednách září nach, a večer má křídla konopek…“ Odložil si brýle. „Ano, ano, rozumím. Naprosto.“

„Také mě nesmírně zajímá věda a vědecké práce. Fascinuje mě, jak člověk řeší praktické problémy, jak pomocí své vynalézavosti začíná ovlivňovat naši planetu, celý kosmos.“ Maurice znovu přikývl. „Takže mám i nemalou sbírku originálů vědeckých článků a knih. Einstein, Popper, Hubble, Niels Bohr, Heisenberg. Na kteréhokoli chytráka si vzpomenete, toho mám.“

„Krása.“ Maurice byl ohromený.

„Mám po celém světě síť lidí, kteří se neustále dívají po věcech, co by mě mohly zajímat. Knihkupci, aukční síně, knihovníci na univerzitách – však si to umíte představit. Počítám, že taky máte své kontakty.“

„Ehm… to ano, ale ne ve stejném měřítku jako vy, pane Easterby.“

„Já myslel, že si budeme říkat křestními jmény.“

„Pardon, ano. Donalde. Skutečně mám svou síť, jak říkáte, ale obchoduji s poněkud skromnějším zbožím než vy.“

„Ano, ale slyšel jsem, že to je docela velká síť a že dokážete bravurně vystopovat cokoli, po čem je zrovna poptávka. Kdosi o vás řekl… jak to bylo? – že po literatuře jdete jako buldok s houževnatostí Sherlocka Holmese.“

„To mě těší. Vtipnou shodou náhod mám zrovna na skladě rané vydání Conana Doyla. V nezvykle dobrém stavu.“

„Nic pro mě, obávám se. Co se literatury týče, málokdy pořídím něco pozdějšího než ze začátku devatenáctého století.“

„To ne, neměl jsem v úmyslu… Já jen…“ Maurice znervózněl a znovu se chopil sklenky. Číšník se objevil s jídlem, a zatímco jim ho s okázalou způsobilostí servíroval, nastala u stolu odmlka. Easterby vyčkal, dokud číšník neodešel, pak zamával rybím nožem, jako by dirigoval smyčcový kvartet, a dal se do řeči.

„Všechno to začalo takhle, Maurici. Předem se omlouvám, je to dlouhý a spletitý příběh, ale myslím, že vás zaujme.“ Chvíli čekal, zřejmě na nějaké znamení souhlasu, ale když žádné nepřicházelo, pokračoval: „Asi před rokem jsem v New Yorku obědval s jedním ze svých kontaktů – šlo o situaci nikoli nepodobnou této. On je knihkupec, který se specializuje na vědecké práce, a v minulosti mi našel skvělé věci. Je to pěkný parchant, co se vyjednávání týče, ale zná mé limity a většinou se rozcházíme v dobrém.“ Úhledně oddělil maso od páteře a dodal: „Tenhle mořský jazyk není špatný. V poslední době se hrozně zmenšily a dobré kousky aby jeden pohledal.“

Marice vážně přikývl. „Brzy neseženeme žádnou rybu, která nebude odchovaná v nádrži a naprosto bez chuti.“

Easterby si na svoji rybu vymačkal více citronu a řekl: „Ale stejně, když je nesežene Ritz, tak nikdo.“ Pokračoval: „Každopádně mi tenhle chlapík přinesl pár věcí – mimo jiné Fermatův ručně psaný zápisník s matematickými poznámkami, věřil byste tomu? Vůbec jsem se v tom nevyznal, ale koupil jsem to z čirého okouzlení. A když jsme dojedli, zeptal se mě, jestli mě zajímá Charles Darwin, skoro jako taková poznámka pod čarou. Řekl jsem mu, to si pište. Nejvýznamnější vědecká mysl všech dob. Významnější než Newton, Einstein a všichni ostatní.“ Easterby se usmál, jak se mu rozhovor vybavil. „To ho celkem uzemnilo. Jako většina lidí měl Darwina za jakéhosi superzoologa, který vyplnil titulní stránky novin kontroverzní teorií o opicích.“ Usrkl vína, znovu ho poválel po jazyku a pokračoval, jako herec, který už dostatečně vytěžil chvíli napětí. „Tak jsem mu musel vysvětlit, že všichni ti ostatní géniové si udělali jméno v konkrétní oblasti vědy. Posunuli vědění o jednotlivé objevy, jako byste přidával očka k různým řetězům. Darwin dokázal víc. Přišel s vysvětlením, jak celá ta šaráda funguje. Soukolí, jež pohání vývoj veškerého života… vlastně celého vesmíru. Všechny ostatní objevy jsou jen kolečky v něm. Chápete?“ Šedé oči Maurice opět neústupně pozorovaly.

Maurice se na chvíli zamračil, pak přikývl. „Myslím, že ano. Nikdy jsem o tom tímto způsobem neuvažoval, ale…“

„To je právě ten problém. Lidi o tom takhle neuvažují. Pořád jim ještě nedošlo, jaký to má dosah. Pořád je zaměstnává handrkování o kreacionismu, inteligentním designu a o tom všem okolo. Nedokážou oddělit přejímané pověry od logiky věci.“

„Ano. Tedy…“ Maurice musel uznat, že kdykoli přemýšlel o evoluci, což nebylo moc často, nacházel jisté nepochopitelné rozpory mezi jejími důsledky a jeho – i Aliciným – původním duchovním přesvědčením. „Existuje jen jedno náboženství, ačkoli má stovky různých forem.“

„Každopádně, teď se dostáváme k jádru věci. Můj kontakt mi pak řekl, že byl nedávno pozvaný na společenskou večeři a čirou náhodou seděl vedle ženy, která se přivdala do rodiny Wedgwoodů. Říká vám to něco?“

Maurice naklonil hlavu. „Porcelán Wedgwood?“

„Ano, ale daleko víc než jen ten proslavený porcelán. Stáli u zrodu průmyslové revoluce tady v Anglii – navýsost vlivná a bohatá rodina.“

„Jistě, chápu, co máte na mysli, ale nejsem si úplně…“

„A žena Charlese Darwina, Emma, byla Wedgwoodová.“

„Aha.“

„Byla nejmladším z dětí Josiaha Wedgwooda, hlavy rodu. A ten byl zároveň strýcem Charlese Darwina. Rodiny byly velmi propojené. Obě usazené ve střední Anglii, obě svým způsobem význačné a propletené příbuzenskými sňatky. Charles a Emma byli ve skutečnosti bratranec a sestřenice. Dnes by jim doporučili se nebrat.“

„Zajímavé.“ Maurice nepřítomně dloubal do ryby na talíři.

„Vyšlo najevo, že ta žena z večírku se přivdala do nějaké menší boční linie Wedgwoodů, která na začátku dvacátého století přesídlila do Států a teď zakotvila v Nové Anglii. Jsou dost zámožní, ale s britskou stranou rodiny udržují jen příležitostný kontakt.“

„A…?“

„A…“ Easterby si vytáhl z úst kost a decentně ji odložil na okraj talíře. „…mého přítele knihkupce to zaujalo, protože vzhledem ke svému oboru věděl o spojení Wedgwoodů s rodinou Darwinových. Tak se na to té dámy vyptal. Nevím, co bylo přesně obsahem oné konverzace, ale zmínila něco, co ho přivedlo ke mně. A následně vyslalo mě na cestu k vám.“ Odmlčel se, jemné rty semknuté v napětí.

Maurice vyčkával s pozvednutým obočím, aby bylo zřejmé, že ho věc stále zajímá.

„Sdělila mu, že kdykoli přijdou v rodinných kruzích na přetřes jejich zářní předkové, což je přirozeně poměrně často, běžně se mluví o tom, že si Emma Darwinová většinu doby, co byla vdaná za Charlese, nejspíš vedla soukromý deník.“

„Aha, dobře.“

Easterby naklonil hlavu. „Řekněte mi tedy, co o té věci víte.“

Maurice pokrčil rameny. „Nevím nic. Jak jsem říkal, v průběhu let se ke mně doneslo, že by mohl existovat, jenomže deníky si vedla řada lidí a pověstem o tomhle konkrétním jsem nevěnoval pozornost…“

„Doplním vám tedy vědomosti. Má se za to, že jde o soukromé zápisky, nesouvisející s jejími běžnými domácími deníky. Ty si samozřejmě vedla – před několika lety se dočkaly vydání – jsou takové útlé a prostinké, vypočítávají každodenní činnosti a tak dále. Tohle je podle všeho daleko komplexnější počin psaný příležitostně, když pociťovala nutnost zaznamenat si, co jí připadlo důležité. Deník je údajně věnovaný rodinným záležitostem, ale obsahuje i něco o Charlesově práci, se kterou měla hodně co do činění: poznámkování, redigování, asistování u pokusů, všechno možné.“ Mávnutí vidličkou. „Deník nebyl nikdy určený k vydání. Během svého života ho naopak držela v tajnosti, i před rodinou. Bylo to čistě její osobní zadostiučinění. Počítám, že si jako manželka významného muže stojícího za důležitými objevy chtěla na ty časy uchovat upomínku, jak to ženy dělávají.“

Maurice přikývl. Byl nesmírně vděčný za Alicin občas otravný zvyk fotit, kamkoli šli. Měl teď několik alb momentek z jejich společného života, které mu přinášely velkou útěchu, kdykoli na něj padla obzvlášť velká zasmušilost. „Ta žena vašemu známému řekla tohle všechno?“ zeptal se.

„Přesně tak.“ Easterby pokračoval: „Můj přítel se tedy přirozeně zeptal, co se s tím deníkem údajně stalo. Zřejmě to nikdo přesně neví, ale proslýchá se, že vyplaval na povrch po Emmině smrti – dožila se osmdesátky, o dost víc než Charles, který měl celý život chatrné zdraví. Musel to být pěkně tlustý spis, zabíral několik dekád. Legenda praví, že jeden z jejích synů rozhodl, že jde o věc přílišné důležitosti na to, aby zůstala ležet na půdě, zeditoval tedy deník na rozumnou délku a pak si ho nechal soukromě vydat. Jen asi šest exemplářů, které rozdal členům užší rodiny jako zajímavý záznam o domáckém životě toho velkého muže.“ Easterby se odmlčel a úzkostlivě si otřel ústa ubrouskem. „Zvláštní na tom je, že dlouhou dobu nikdo kromě rodiny žádný z exemplářů neviděl, nikdo netušil, zda ještě existují. Říká se, že si Emma velmi přála, aby zůstal v tajnosti. V té době nebylo zvykem, aby žena jen tak zveřejnila své intimní, osobní myšlenky.“ Tón hlasu se změnil. „Také – a to mě velmi zajímá – prý obsahuje nesmírně osobní, dříve nezveřejněné informace o jejich manželství. Následkem toho nepustil nikdy žádný z potomků ani jeden exemplář do oběhu. Pravděpodobně si i mysleli, že text není nijak zvlášť zajímavý, jelikož z vědeckého hlediska zřejmě k nezměrnému množství materiálu, který napsal a publikoval sám Charles, nic nedodává.“ S úšklebkem mrkl na Maurice. „Ale my dva víme, jak se věci mají, co, Maurici?“

Maurice měl trochu problém popadnout dech – byl to pocit, který někdy provázel vizi nanejvýš významného objevu. „Ano.“

„A to není vše.“ Easterbyovy rty se znovu sevřely tím svým unylým způsobem, pohodlně se opřel s vínem v ruce a úmyslně udržoval Maurice v napětí. „Kolik mi toho můžete říct k Původu druhů?“

Maurice zaváhal. „Ehm… několik exemplářů mi v minulosti prošlo rukama. Nemůžu říct, že jsem to všechno četl. A jmenuje se to O původu druhů, ne Původ druhů. Častá chyba.“

„Jistě. Jsem si toho vědom. Jen to zkrátka nezní tak dobře.“

„To ano.“

„Jde pochopitelně o Darwinovo stěžejní dílo. Je to hlavní zpráva o celé jeho evoluční teorii a její popis. Když kniha vyšla, způsobila celkem poprask a od té doby je zdrojem všech těch hádek a neshod.“

„Ano.“

„Mé zemi se to rozhodně nevyhnulo. Debaty na téma, nakolik by se o evoluci mělo učit ve školách, nevycházejí z módy ani sto padesát let od vydání.“

„Našich škol se to také dotýká, i když to asi nebude zdaleka tak žhavé.“

„Jedna věc je ale na tom díle zajímavá.“

„Jaká?“

Američan se mírně naklonil dopředu a ztišil hlas. „On sám se tak obával reakce, kterou by teorie mohla vyvolat, byl si natolik vědom jejího obrovského filozofického a náboženského dosahu, že se ji několik let po dokončení neodvážil publikovat. Kromě toho do knihy nezahrnul žádné své myšlenky či dedukce mířící tím směrem. Předložil detaily různých svých biologických výzkumů a evoluční závěry z nich plynoucí, ale vcelku se zdržel jakýchkoli hlubších komentářů.“ Na Easterbyově tváři se zračil pocit marnosti. „Darwin byl totiž starý tajnůstkářský pitomec. Své filozofické myšlenky si nechal z větší části pro sebe, ať už ze strachu nebo čistě ze skromnosti. Nechtěl přilívat příliš oleje do ohně, jestli mi rozumíte.“ Ztišil hlas ještě o kousek. „Vyhnul se dokonce i úvahám o přesném místě člověka na stromě evoluce. Věděl, že to by skutečně bylo jako vypustit kunu mezi slepice do kurníku!“ Krátce se uchechtl. „Možná spíš opici mezi humanoidy. Ne, schoval si tu část na další knihu, O původu člověka, a tu se pro změnu neodvážil vydat dříve než deset nebo více let po Původu druhů.“ Opřel se. „Ale je vcelku zjevné, že měl v náboženských aspektech celé věci jasno.“

„K čemu myslíte, že dospěl?“

„Že žádné neexistují.“

„Náboženské aspekty?“

„Evoluce se s konvenčním náboženstvím nesrovná, když to dovedete do důsledků. Říkal o sobě, že je agnostik, ale své dny skončil téměř jistě jako přesvědčený ateista. Ačkoli si to, jak říkám, nechával dost pro sebe. Naznačoval to ve svých textech, ve větší míře to přiznal v soukromých denících, ale nikdy nepřišel s tím, že to má vědecký základ. Jeho doba hlásání takových přesvědčení moc nepřála.“

„To tedy nepřála.“

„Nicméně…“ Easterby zatočil vínem ve sklenici a znovu se provokativně odmlčel. Mauricova vidlička se soustem opékaných brambor spočívala netečně v talíři. „Nicméně ta žena pak mému příteli řekla, že se v rodině povídá ještě o něčem jiném. Dalším pátráním jsem si to potvrdil.“ Jeho oči se bez mrknutí upíraly na Maurice. Ten vyčkával v nehybném napětí. „Šlo o řeči ve smyslu, že Darwin ve skutečnosti své explicitní závěry zapsal a že Emma, která redigovala všechny jeho texty, se o tom zmínila ve svém deníku. Údajně se svěřila, že je umístil do dovětku k Původu… pardon, O původu druhů, nebo možná k O původu člověka, ale na poslední chvíli mu povolily nervy a dovětek s ani jednou z knih neposlal do tisku, kvůli jeho kontroverznosti. Prý byl tento dodatek – souhrn veškeré jeho filozofie, dalo by se říct – pravděpodobně ukryt až do jeho smrti a stále je někde k nalezení, nejspíše u někoho z rodiny na půdě nebo v archivu.“

Maurice se zamračil. „Když se její deník nenašel, jak tohle všechno víte?“

„Dostanu se k tomu.“ Easterby pozvedl dokonale upravené obočí a opět ztlumil hlas. „Dokážete si ale představit, co by z toho bylo, kdyby taková věc vyšla na světlo? Dokážete si představit, jaký by to mělo význam?“

Maurice se zamračil ještě víc. „Nejsem si jistý. Já jen… Není už dnes všem jasné, co si Darwin myslel?“

„Ano, ale vtip je v tom, že se ke svým názorům nikdy veřejně nepřihlásil. Nikdy je nevysvětlil pomocí vědy. Právě tohle je na tom starém harcovníkovi tak ubíjející. Lidi se handrkují, jestli Bůh existuje nebo neexistuje, a on přijde s něčím, co by na tu záhadu mohlo jednou pro vždy odpovědět, ale odmítne to rozebrat.“

„Aha. Ano.“

„Avšak náhle jsou tu jeho konkrétní myšlenky. Jsou tu konečné autoritativní závěry muže, který odhalil evoluční proces! Dokážete si představit, jakou melu by to způsobilo po celém světě? Dokážete si představit ten poprask ve všech těch náboženských komunitách?“ Easterbyovy oči ožily v očekávání toho všeho. „Dochází vám ta hodnota?“

Nedocházela. Vidličku s opékanými bramborami si Maurice za celou dobu nedokázal přemístit do úst. „Ne. Jestli máte na mysli peněžní hodnotu, tak to bude určitě hodně.“

Easterby mávl zamítavě rukou. „Ne, nemluvím úplně o penězích, i když i těch by byla hromada. Miliony.“

„Možná. K tomu bych se nerad vyjadřoval.“

„Ale ano. Jestli jde o jediný rukopis, psaný jeho rukou, znám několik sběratelů, kteří by za takový nález zaplatili všechno na světě – někteří by pro něj zabíjeli. Nemluvě o jeho hodnotě pro každé muzeum či vědeckou instituci na zemi.“ Zašermoval zase vidličkou. „Ale ne, mám na mysli jeho intelektuální hodnotu. Dopad na akademickou a filozofickou obec. Ano, vím, lidé se o tom stále dokola přou až do nekonečna, ale nikdo ještě nedospěl ke konečnému závěru. Naopak si kvůli tomu dál vyhlašují válku!“ Vidlička kreslila ve vzduchu tvary. „Když se ale dozvíme, jak vypadaly jeho konečné závěry, jen si představte, jak to na tu ohromnou debatu dolehne!“

„Ano, ano, je mi jasné, že by to mělo velký dopad.“

V Američanových očích se blýsklo pobavení. „Velký dopad? Já bych řekl, že by z toho bylo zemětřesení!“ Poživačně se uchechtl. „Představte si, jak to čtou papeži ve Vatikánu! Nebo vašemu arcibiskupovi v paláci v Canterbury! Nebo ještě líp – strašně rád bych viděl, jak z toho všichni ti samozvaní biblologové a ježíšovci u nás dostanou psotník!“

Maurice si dovolil také jeden polovičatý úsměv. „Chápu správně, že jste stejného založení jako Darwin?“

Easterby vystřízlivěl. „Ech, to jsem neřekl. To je úplně jiný příběh.“ Dále to nerozvedl. „Jsem milionář, toť mé náboženství,“ pomyslel si Maurice a sám pro sebe se pousmál. Easterby pozvedl teatrálně prst. „Nicméně… teď se dostáváme ke Klausi Fuchsovi a jeho roli v celé věci.“

Maurice už na jaderného špiona zapomněl. Zajímalo ho to čím dál víc. Easterby požádal gestem číšníka o dolití vína a Maurice neodmítl. Někdy se dobrá předsevzetí ocitnou na druhé koleji.

„Na základě téhle historky od mého přítele knihkupce mi cosi vytanulo v paměti. Několik let předtím – osm či deset – jsem na aukci koupil rukou psaný originál Fuchsova spisu, který vytvořil, když seděl ve vězení za vlastizradu. Po jeho smrti v osmdesátých letech se spis nacházel u kteréhosi člena rodiny, který se pak rozhodl, že potřebuje peníze, a poslal ho na aukci.“ Easterby ukázal palcem. „Dokonce tady v Londýně. Prodal se za poměrně skromnou částku: soukromé úvahy podivínského vědátora, který se proslavil především tím, že o půl století dřív předal spoustu vědeckých údajů Rusku, moc lidí nezajímaly.“ Otřel si rty a blýskl po Mauricovi tím svým divným pohledem. „Fuchs byl ovšem bez jakýchkoli pochyb nejúspěšnějším špionem druhé světové války. Objemu klíčových informací, které pronesl, se nikdo jiný ani nepřiblížil. Uspěl zčásti proto, že byl takový podivín. Moc nezapadal do společnosti, byl egoista, trochu samotář, ale geniální vědec. Stál přímo v srdci snahy Spojenců vyvinout atomovou bombu v posledních letech války a následně jaderné rakety během studené války. Stranil se společnosti, takže žádný z jeho vědeckých kolegů o jeho soukromí moc nevěděl. K obecnému překvapení pak vyšlo najevo, že po celou dobu předával Rusku veškeré své znalosti a všechna technická data, ke kterým měl přístup. Zatčen byl až v roce devatenáct set padesát pět.“ Easterby opět zašermoval nožem. „Zvláštní na něm bylo, že to nedělal pro peníze, protože by ho někdo vydíral nebo z podobného důvodu, ale z čistého idealismu. Fuchs se stal obětí útlaku Třetí říše před válkou v Německu a byl posedlý snahou porozumět, odkud se v lidech bere zlo. Hitler byl jeho ďáblem a na Rusy se v té době pochopitelně pohlíželo jako na jednu z hlavních nadějí, že se nad monstrem podaří zvítězit.“ Odmlčel se, jako by ztratil nit.

Maurice mu napověděl: „Jak tedy Fuchs souvisí s Darwinem?“

„Ano. Inu, rozhovor o Emmě Darwinové mi oživil paměť. Moc pečlivě jsem ten spis nestudoval. Je to taková polemika, ve které především ospravedlňuje svou špionážní aktivitu. Proletěl jsem ho, když jsem ho koupil, ale pak jsem se zabýval jinými věcmi a spis chřadl kdesi v mé sbírce a čekal na svou chvíli.“ Easterby odložil nůž i vidličku a zdvihl oba ukazováky. „Ale vzpomněl jsem si, že se Fuchs zmínil, jak ho uchvátil Charles Darwin a jeho evoluční teorie. Měla zřejmě velký vliv na jeho myšlení. Vzpomněl jsem si také, že kdesi ve svém spisu udělal narážku na nějaký text Emmy Darwinové. Nevěnoval jsem tomu tenkrát moc pozornosti, souvislost se zdála příliš nejednoznačná a měl jsem jiné starosti, ale teď jsem si uvědomil její potenciální význam.“

„Aha.“

„Takže jsem se pochopitelně k tomu dokumentu vrátil a prozkoumal ho. A…“ Easterby se sehnul a zvedl ze země zpoza stolu útlý kožený kufřík, kterého si Maurice předtím nevšiml. Američan ho otevřel a vytáhl z něj nějakých pár set listů v kroužkové vazbě a tmavomodrých deskách.

„Neřeknu vám teď k tomu víc. Tohle je opis Fuchsova textu, který mi má sekretářka naskenovala a vytiskla. Požádám vás jen, abyste si ho přečetl a přesvědčil se sám. Tedy samozřejmě pokud vás to zajímá.“

Podával mu dokument přes stůl. Maurice si ho vzal a projel úhledně vytištěné stránky prsty. Teď už ho to rozhodně zajímalo. „Velmi rád si to přečtu.“

„Dobrá. Uvidíte, že je text vlastně sám o sobě nesmírně poutavý. Obsahuje několik paralel k Darwinovým úvahám o lidstvu.“ Natáhl se pro sklenku. „Vám nemusím říkat, abyste na něj dával dobrý pozor a obsah si nechal pro sebe.“

„Samozřejmě.“

Easterby se pohodlně opřel, svůj příběh vylíčil, představení bylo pro teď u konce. „Takže jste si určitě domyslel, co hledám, Maurici. Domyslel jste si, co po vás chci.“

Maurice se na něj díval nad obroučkami brýlí a čekal na detaily.

„Chci, abyste si přečetl, co napsal Fuchs, a pokud vás stejně jako mě přesvědčí o tom, že texty Darwinových existují a někde leží, chci, abyste vysunul tykadla – netřeba dodávat že diskrétně – spojil se se svými kontakty, zjistil, co se dá. Chci vědět, kolik je na tom na všem pravdy. Především mi jde o Emmin deník, a jestli nás dovede k dovětku Charlese Darwina, tím líp.“

„A když uspěji?“

„Chci být první, kdo tu třešničku utrhne.“ Výraz Easterbyova obličeje změkl. „Přečíst si, co napsala Emma, by mě vysloveně fascinovalo. A co se samotného dovětku týče, to by bylo jako najít svatý grál nebo původní Desatero.“ Na okamžik se zamyslel. „Zopakuji to znovu – Darwin je klíčem ke všemu. Jakmile si to lidé uvědomí, začnou uvažovat logicky. Obzvlášť v mé zemi. Náboženský fanatismus deformuje v USA všechno, od soukromého života po politiku. Je to běh na dlouhou trať, ale až všichni pochopí, co skutečně plyne z evoluční vědy, budeme tuhle malou planetu moci uspořádat uspokojivěji.“

Ambicím se nic nevyrovná, pomyslel si Maurice.

„A především…“ V Easterbyově výrazu znovu zračilo napětí. „Především se chci sám kvůli sobě dozvědět, co napsal. Chci si ten dovětek sám přečíst. Chci vědět, co v něm je.“

Ten zápal Maurice na chvíli uchvátil. Pak Easterby podivně netrpělivě zavrtěl hlavou a vrátil se k obchodnímu tónu. „Budu vám platit stálou částku a samozřejmě hradit veškeré výdaje, a když dodáte zboží, vyplatím vám provizi, která by vám s přehledem zajistila penzi po zbytek života.“ Přímost pohledu nepovolovala. „Myslím, že podobnou jistotu v současnosti docela potřebujete, ne?“

Maurice zíral jeho směrem. „Kolik toho o mně přesně víte, Donalde?“

Američan se pousmál a pohodlně se opřel. „Nedělejte si starosti, nejsem žádná CIA. Ale v dnešní době je snadné vyhledat si pár informací. Náhodou vím, že vaše podnikání teď čelí finančním problémům.“

Maurice se na dlouhou chvíli odmlčel, zatímco bojoval s vnitřní rozpolceností. Bilo se v něm rozhořčení nad tím, že někdo vnikl do jeho soukromého světa, zvědavost stran návrhu a pokušení plynoucí z finanční stránky věci. Nakonec řekl: „Pochopitelně, Donalde, kterákoli z knih by představovala úžasný objev. Nejsem si ale jistý… Chci říct, nepotřebujete spíš než mě detektivní kancelář nebo odborníka z nějaké univerzity? Já jsem jen knihkupec.“

Easterby zavrtěl hlavou. „Tu cestu jsem už zkoušel. Nechal jsem si vypátrat přímé potomky Darwinových – pěkná řádka z nich má mimochodem americkou krev – šel jsem po stopách, pročesal jsem internet, napsal desítky dopisů. Přišlo mi několik zdvořilých odpovědí, ale nic, co by mě někam posunulo. Tahle záležitost má okolo sebe neprostupnou zeď. Buď nic nemají, nebo respektují Emmino přání a drží to v tajnosti.“ Zagestikuloval. „Nicméně nevyřčený poznatek z celé té šarády je, že mnoho členů rodiny o textu přinejmenším ví. Nikdo z nich nepopřel, že by nějaké výtisky mohly pořád existovat. Znovu a znovu se přesvědčuji o tom, že nikdo zkrátka nechce, aby vyplaval na povrch.“

„Neměli bychom tedy respektovat jejich přání?“

Easterby se na něj na moment vážně zadíval, pak se mu na tváři vyloupl široký úsměv.

„Prosím vás, Maurici, neříkejte mi, že jste idealista!“

„To ne, ale určitě…“

„Co je důležitější – dalekosáhlá osvěta, nebo stoleté zábrany?“

Maurice o tom chvíli přemýšlel, pak řekl: „Pořád nechápu, v čem můžu odvést lepší práci než vaši lidé.“

„No, možná nemůžete. Ale vzhledem k tomu, co o vás vím… řekněme, že pokud to je v lidských silách, věřím, že vy to dokážete. Jsem přesvědčený, že cesta k nálezu vede knižním světem. Od chvíle, kdy by Emma Darwinová mohla deník dokončit, uběhlo dobře přes sto let, a jak jsem řekl, pro bibliofily a sběratele, o nadšených fanoušcích vědy nemluvě, by to byl takový poklad, že úplně vidím, jak někdo někde sedí na jednom z výtisků a jen se třese, aby ho vypustil do světa. Sám víte, Maurici, že takovou věc nejde držet v tajnosti navěky. Jednou bude muset vyjít na světlo. A jen si představte, že ji na světlo vynesete právě vy!“

Maurice si to skutečně zkusil představit. Necítil se o nic méně rozpolcený. „Kdybych se toho, ehm, úkolu ujal, poskytl byste mi ten seznam potomků?“

„Samozřejmě. Předám vám všechno, co mám. Ta rodina je z velké části sbírkou výjimečných lidí. Řada vědců a botaniků, věrni tradici. Určitě byste také neměl vynechat návštěvu sídla Darwinů v Kentu. Down House. Vaše, ehm… Komise historických budov a památek ho udržuje jako muzeum. Ohavné, velkolepé místo, ale svým způsobem fascinující a plné rodinných věcí a memorabilií. Byl jsem tam. Nenašel jsem nic relevantního, ale kdo ví, třeba byste pochodil lépe.“ Easterby se nadechl. „Mám pocit, rozumíte, že by Emmin deník mohl být klíčem k Charlesovu dovětku, pokud něco takového existuje. Byl by nesmírně kontroverzní, obzvlášť pro ni, oddanou křesťanku, takže nevěřím, že by se o něm nezmínila.“ Natáhl se přes stůl a poklepal na modrý svazek. „Přečtěte si, co o tom říká Fuchs.“ Zase se opřel. „Možná i naznačila, kam se poděl.“ Zkřivil rty. „Jen doufejme, že ho nespálila!“

Maurice seděl v tichosti a přemýšlel, zbytky ryby opuštěné na talíři, z poloviny prázdná sklenka v ruce. Na tomhle Američanovi a jeho pátrání bylo cosi nepřirozeně zbrklého.

„Podívejte,“ řekl jeho společník, který vycítil váhání. „Pojďme se projít zpátky do vašeho obchodu a cestou vám povím další podrobnosti. Pak vás nechám, abyste si to čtyřiadvacet hodin rozmyslel. Co říkáte?“

„Ano,“ Mauricovi se ulevilo. „To zní jako dobrý nápad.“

„Budu ale potřebovat odpověď, než za pár dní odjedu do Francie.“

„Samozřejmě.“

„Kávu? Zákusek?“

„Ne, děkuji.“ Easterby gestem požádal číšníka o účet. Maurice se zeptal, aby vyplnil pauzu: „Jedete do Francie pracovně, nebo rekreačně?“

„Obojí. Mám dům dole na Cap Ferrat na Azurovém pobřeží. Udržuji si v něm zaměstnance a trávím tam dost času. Jiný svět než Státy. Udělám odtamtud hodně práce.“ Opět se zadíval na park za oknem. „Ten kout světa je samozřejmě učiněné hřiště pro bohaté parchanty jako já, ale pořád má své kouzlo.“

„To si dokážu představit,“ řekl Maurice. „Párkrát jsem tam byl se ženou. Je to tam krásné.“

„Navzdory všemu skýtá země mnohá potěšení. Musíte přijet na návštěvu. Líbilo by se vám tam.“

Maurice zamrkal a vykoktal poděkování. Účet dorazil, Easterby na něj naškrábal podpis a zvedl se k odchodu. Když se postavil, ukázalo se, jak je vlastně vysoký – alespoň dva metry – a jako mnoho čahounů se mírně hrbil, jako by to chtěl zakrýt. Prošli okolo osamoceného muže u vedlejšího stolu, který gestem žádal o účet, a opustili restauraci. Chvíli se zdrželi na recepci, kde si Easterby zkontroloval, jestli mu nepřišly nějaké vzkazy. Dostal do ruky papírek, který si v rychlosti prohlédl.

„Hm,“ zamručel. „Nemůžu se příliš zdržet. Odpolední schůzka. Mám nadaci na podporu vědeckého poznání se sídlem v Londýně.“ Otočil se a pohlédl ze své obrovské výšky na menšího muže. Vyhlížel tak nějak truchlivě, což vytvářelo podobnou neurčitou komičnost jako smutný výraz slavných komiků – Bustera Keatona, Chaplina, Stana Laurela. „Víte, Maurici, i přes civilizovaná města jako Londýn a krásná místa jako Azurové pobřeží je tahle planeta pěkně v hajzlu.“

Jeho host souhlasně, ale mírně zmateně přikývl. Byl tohle vhodný okamžik na debatu o fekálním stavu planety Země?

„My lidé jsme dospěli do bodu takového technického pokroku v kombinaci s filozofickým tápáním, až nám poprvé v historii hrozí, že ji zničíme.“

Maurice si nevyhnutelně vzpomněl na sedmý červenec a jedenácté září ještě předtím. V takových okamžicích se skutečně zdálo, že Zemi hrozí kolaps. „Ano,“ řekl, „nejspíš máte pravdu.“

Easterby hleděl skrz skleněné vstupní dveře na nedaleký proud dopravy na Piccadilly, jako by mohl za všechny neduhy světa. „Já věřím, že evoluční teorie je součástí klíče k řešení problému. A jako většina bohatých lidí bych své prostředky rád věnoval nějakému dobrému účelu, než odsud odejdu… to je další důvod, proč tu věc najít.“

Náhle se vřele usmál, podivně intimním způsobem vzal Maurice za paži a vedl ho z hotelu a dál po ulici směrem k Piccadilly Circus.

Vraceli se přesně tudy, kudy Maurice před ani ne dvěma hodinami přišel, ale tentokrát cítil jinou odezvu. Nebyl si jistý, zda to byla reakce na kultivovanou urbanitu Američanova světa, ale jak míjeli davy lidí na chodníku a hlučící řady dopravních prostředků, Yeats mu do ucha šeptal své závěrečné verše: „…vždyť ve dne, za noci z jezerních břehů slyším pleskot vod slabounce. Na šedé dlažbě stojím, na prašné silnici, a ten zvuk mě bere za srdce.“ Jako vždycky přemýšlel Maurice nad tím, jestli ty řádky vyjadřují básníkovo prahnutí po klidu, nebo jeho touhu po smrti.

Ani jeden z nich se neohlédl po velkém muži v šedém obleku, který šel nějakých padesát metrů za nimi.

KAPITOLA PÁTÁ

4. únor 1951, Wakefield

Má kniha se ukazuje být zajímavým experimentem. Od procesu uplynulo devět měsíců a zjišťuji, že díky psaní dokáži o těch mukách uvažovat s větší objektivitou. Řekli mi, že šlo o jeden z nejkratších procesů s vlastizrádcem v historii, zčásti prý proto, že jsem bez námitek přijal všechna vznesená obvinění. Co bych měl také namítat? O faktech samotných nebylo lze diskutovat. Ale i přesto se oněch devět měsíců prohnalo okolo jako rozmazaný proud šoku, rozčarování a dezorientace. První tři jsem strávil ve věznici Wormwood Scrubs, což byl zážitek tak nepředstavitelný, že jsem jeho většinu vytěsnil z paměti, a dalších šest ve Staffordu, odkud si vybavuji jen nekonečné hodiny strávené šitím pošťáckých brašen. (Co se všemi těmi brašnami dělají? Nevěřím, že má britský poštovní systém pro takovou bezednou zásobu využití.) Poté úřady rozhodly, že má cílová stanice bude Wakefield, zdejší věznice je přímo určena pro odsouzené s dlouhými tresty. Panuje zde poměrně odlišná atmosféra. Jelikož si všichni vězni odpykávají mnohaleté tresty, jsou smířeni se svou budoucností, takže převládající nálada je daleko méně vzdorná než na druhých dvou místech. Navíc vzhledem k tomu, že podle britských zákonů může dobré chování vynést zkrácení trestu o třetinu, funguje zde značná motivace k dlouhodobé spolupráci. Ačkoli se sem řada z vězňů dostala za výjimečně bezcitné a brutální zločiny, vyznačuje se obecný zdejší postoj klidem a uměřeností. To umožňuje relativně tolerantní systém podporovaný zjevně liberálně smýšlejícím vedením. To je má záchrana. Vydržím nuzné podmínky, ale nejsem si jistý, jak bych se dokázal vyrovnat s nehumánními praktikami, o kterých člověk slýchá v souvislosti s jinými místy. A neodvažuji se domýšlet, jak by můj úděl vypadal, kdybych byl zatčen v Americe nebo kdyby byly uspěly jejich odhodlané snahy o mé vydání.

Velká část vězňů jeví pochopitelně známky debility, ale narazil jsem na několik, kteří se mohou pyšnit mimořádnými intelektuálními úspěchy (je evolučním faktem, že síla intelektu se nemusí nutně snoubit s odpovídajícím morálním vědomím – stačí se podívat na příklad Třetí říše). S některými z nich jsem už vedl vážný rozhovor. Zdá se, že všichni vědí, kdo jsem – můj případ se evidentně těšil značnému zájmu i v této společnosti –, a má pověst mi ve vězení vynesla jisté postavení. Špioni se zjevně řadí někam mezi vrahy prvního stupně a pachatele rozsáhlých podvodů. Připadla mi přezdívka „Doktor“, což mne rozjařuje, a pravidelně si ze mne na základě mých akademických dovedností utahují, což jistě svědčí o respektu. Očekávají se ode mne autoritativní názory na libovolné záležitosti politické a ekonomické, z čehož jsem občas bezradný. Také jsem se připojil k neformálnímu šachovému klubu, který se může pochlubit řadou poměrně dobrých hráčů, a pravidelně se scházíme k partiím, což představuje vítané rozptýlení. Souhlasil jsem s odstraněním vlastní královny před začátkem partie, aby se vyrovnaly síly, a při tomto uspořádání někdy sehráváme poutavé souboje.

Dalším zdrojem potěšení je navázání známosti s Gordonem Hawkinsem, jedním ze zástupců ředitele věznice a zajímavou osobností. Vzkázal si pro mne, když jsem přijel, za deklarovaným účelem obeznámit mne s pravidly a předpisy věznice (o kterých mne již plně zpravil hlavní dozorce mé sekce), ale soukromě se domnívám, že potřeboval ukojit svou zvědavost stran mé osoby. Ukázalo se, že se jedná o vysoce inteligentního muže, dokonce s titulem z historie, a jakým způsobem se dostal k natolik bizarnímu povolání, jako je vedení věznice, jsem dosud nezjistil. Absolvovali jsme už podnětné debaty o světové politice a filosofii, vyměnili jsme si několik knih a přislíbil, že mne přidělí na zvláštní práci v knihovně, za což jsem mu neskonale vděčný. Pozoruhodné je, že se nejvíce zajímá o dvě témata, která spolu s fysikou měla, myslím, na můj život největší vliv: marxismus a darwinismus. O prvním z nich ví téměř tolik co já a o druhém daleko více, naše známost je tedy pro mě vyslovenou výhrou. To on mě upozornil, že vězeňská knihovna obsahuje nejen výtisk Marxovy knihy Das Kapital (zajímalo by mne, jaký druh vězňů čte něco takového), ale i Darwinovy knihy O původu druhů, kterou jsem přes dlouhodobý okrajový zájem o filosofické dopady evoluce a přes náhodná setkání s Darwinovými potomky nikdy nečetl, jakkoli je to s podivem. Nyní budu mít plno času svou nedbalost napravit. Instinktivně cítím, že odpověď na onu velkou hádanku, která mi celý život nedává spát, se nachází někde v mezích těchto dvou zdánlivě si protiřečících teorií. Mezi logickou snahou uspořádat společnost do racionálních struktur a jejím vnitřním nutkáním vyvíjet se přirozenou silou evoluce. Gordon Hawkins se mnou souhlasí, ačkoli dle svého zvyku celou problematiku nevyhnutelně obrací v žert, říká jí „revoluce kontra evoluce“ a se sobě vlastní cynickou jiskrou v oku dodává: „A dalo by se polemizovat, co je co.“

Poté, co jsme se trochu poznali, rovněž projevil určitou diskrétní zvídavost stran pohnutek, které mě vedly k mým činům. Nedokázal jsem mu podat uspokojivou odpověď, což jsem ostatně od chvíle, kdy jsem byl zadržen, nedokázal podat nikomu. V té době se vše jevilo příliš složité. Ale mají-li tyto úvahy mít nějaký smysl, pak nejspíš musím vysvětlit, co mne sem do vězeňské cely přivedlo. Popsat svoji psychologickou cestu sem, tedy nikoli fysickou. O posledně jmenované již svět ví všechno, zásluhou neumlkající publicity a spekulací v tisku, které mě pronásledovaly v době zadržení, podrobných výslechů a nakonec i při soudním procesu. O mé psychologické cestě však svět ví velmi málo. Nechápe nic z mých důvodů a záměrů. Jednoduše mne označil štítkem „zrádce“, zahrnul hanou, zavřel z dohledu a zapomněl.

Jako většina takových cest, i ta má pochopitelně začala v dětství. Myslím, že jsem prožil šťastné dětství. Volím slovo „myslím“, protože si ze svých dětských let příliš nepamatuji, jakkoli to je zvláštní. Na většinu věcí mám pozoruhodně dobrou paměť, v některých ohledech až fotografickou, ale raná léta mi ve vědomí utkvěla jen coby matná šmouha. Často se zamýšlím proč. Mám podezření, že to bude souviset se skutečností, že ačkoli sám sebe charakterizuji jako šťastného, to stejné evidentně neplatilo o ostatních členech mé rodiny. V té době jsem si toho nebyl vědom, ale vzhledem k tomu, že později jak má matka, tak sestra Elisabeth spáchaly sebevraždu, stejně jako před nimi babička, a vzhledem k tomu, že mé druhé sestře Kristel nakonec diagnostikovali schizofrenii, přivádí mě to k závěru, že kolem mne v dětství musely vířit divoké, podvědomé spodní proudy, kvůli nimž jsem si později mnohé vymazal z paměti. Proč zrovna má rodina jevila takové sklony k duševní nestabilitě, nedokáži říct. Podle veškerých vnějších měřítek jsme představovali normální, spokojenou a přiměřeně prosperující jednotku. Obzvláště můj otec byl mnohými obdivovaným pilířem společnosti. Choval jsem ho, a stále chovám, ve velké úctě. Je vším, co bych si býval přál pro sebe. Vlídný a respektovaný muž, pevný ve své filosofii (je kvaker a luteránský pastor), s úspěšnou kariérou (stal se profesorem teologie v Kielu), svědomitý rodič, který vždy myslel na blaho nás všech a byl moudrý a pozorný v radách, které nám udílel. Já nejsem nic z toho. Nikdy jsem nedokázal založit vlastní rodinu (čehož velmi lituji, ale vzhledem k mé povaze a situaci se tomu nedalo vyhnout), s vlastní životní filosofií jsem se vždy musel potýkat a i má kariéra, přestože původně nabrala vynikající směřování, je nyní nenávratně zašlá. Tohle je má největší tragédie. Vzhledem k nesmírně riskantním krokům a obrovským překážkám, které jsem musel překonat, abych oné kariéry dosáhl, mne nevýslovně bolí, že jsem nyní zřejmě přišel o vše, co jsem získal.

Na druhou stranu jsem už mnohokrát zaslechl, že jsem změnil běh dějin. Něco takového o sobě můj otec říct nemůže. To může skutečně málokdo.

Vnější důvody udělat, co jsem udělal, byly prosté. V době, kdy jsem dospěl, se historie vezla po dosti katastrofické spirále. Ekonomika celého civilizovaného světa se potácela na pokraji kolapsu. Mou domovinou, Německem, obzvláště otřásala finanční krize po ukončení Velké války. Miliony lidí neměly práci nebo žily v krajní chudobě. Duše národa utrpěla takovou ránu do středu své pýchy, že se zdála smrtelná. Víra v kapitalismus jakožto cestu k nekonečnému bohatství a slávě ležela v troskách. Důvěra v náboženství, politiku a politické vůdce, v systémy – všechno se rozpustilo v bahně Flander a zkrachovalo společně s institucemi na Wall Street. A k dovršení všeho si kdysi ušlechtilý a zásadový německý národ podmanil odporný malý mužík a s ním mravy a režim tak otevřeně nepřátelské, že jsem měl pocit, jako by planeta vykolejila z oběžné dráhy.

V dospívání jsem viděl věci, které neměl vidět nikdo. Lidé byli slovně napadáni a biti na ulici jen kvůli oblečení, které měli na sobě, nebo tvaru jejich úst či nosu. Viděl jsem, jak pošklebující se mládež s klacky v rukou přinutila starého profesora lézt po čtyřech odpadní strouhou a stírat rukama psí výkaly. Viděl jsem, jak před zraky vzlykajících rodičů vysvlékli donaha mladou dívku a odvedli ji kdovíkam, kde ji čekaly bůhvíjaké hrůzy. Slyšel jsem o tolika zmizeních, mučeních a vraždách, až jsem o nich ztratil přehled, a zdálo se mi, že nacisté pochodující po ulicích jsou příslušníky nějakého cizího druhu, který se objevil odnikud. Navíc to působilo, jako by to většina mých krajanů schvalovala. Nedokázal jsem pochopit, jak se povaha národa může tak radikálně proměnit. Šlo o pouhý stádní instinkt? Byl charakter nás, Němců, tak slabý, že nám dovolil hromadně se navrátit k primitivní zvířeckosti pouze na základě pokynu od rozkřikujícího se maniaka?

Je faktem, že se člověk při neustálém vystavování extrémům může stát imunním vůči šoku, necitlivým k neštěstí. Téměř jsem do toho bodu dospěl, stejně jako, počítám, většina mé rodiny a známých. Žili jsme ve stavu setrvalé otupělosti. Obrnili jsme se vůči tomu barbarství. Až jsem se nakonec, ačkoli nejsem Žid, sám stal jeho obětí.

Vývoj mé politické filosofie se započal na univerzitách v Lipsku a Kielu, kde jsem studoval matematiku a fysiku. Už tehdy mi začínalo být jasné, že svět sešel na scestí a že potřebuje novou doktrínu. Zcela novou metodu, podle které by měl ke všemu přistupovat. A cestou, která se nabízela, byl komunismus. Texty Karla Marxe na mne zapůsobily jako zjevení, stejně jako na tolik ostatních. Myšlenka, že vývoj úspěšných společností závisí především na vytvoření úspěšných ekonomických podmínek, a nikoli na převládajících ideologiích, že všechny segmenty společnosti musí mít přístup k základním potřebám plnohodnotného života, díky nimž může společnost jako celek efektivně fungovat, že nadbytek, který celosvětově vyprodukují masy pracujících, se nesmí stát majetkem těch několika, kteří se dědictvím či šťastnou náhodou ocitli v pozici moci – všechny tyto principy mi připadaly tak samozřejmé, tak nevýslovně relevantní vzhledem k okolnostem doby, že jsem pochopil, že musím vynaložit tolik energie, kolik dokáži, na jejich šíření. Člověk nesmí zapomínat, že toto všechno se odehrálo dávno před tím, než vyšla najevo zvěrstva leninského a stalinského režimu. Velmi mne tížilo, že jen málo Němců, dokonce i mezi politickými a intelektuálními třídami, bylo připraveno mluvit proti vzestupu nacistů. Komunisté představovali, alespoň co jsem byl schopen dohlédnout, jedinou skupinu, která přicházela s nějakým aktivním odporem.

Přesto jsem se v Kielu ke straně připojil až po dlouhém zpytování svědomí a vnitřním boji ohledně jejich metod. Když jsem tak však učinil, rychle jsem si vydobyl jméno jakožto politický agitátor. Což mne samozřejmě vyneslo na horní příčky seznamu podezřelých osob a přitáhlo pozornost Hitlerových hnědých košil.

V tu chvíli jsem se probudil do reality. V tu chvíli jsem si uvědomil, že se nenacházím pouze ve špatném snu, ale v reálné situaci, kde je můj život v sázce. Do té doby už mi někdo několikrát verbálně vyhrožoval přímo na univerzitě. Nebral jsem takové incidenty příliš vážně, ale pak jsem se jednou večer podél řeky vracel do podnájmu, když na mě začala dotírat banda asi šesti hnědých košil. Řekli mi, že jsem „kommunistische drecksack“, ale jinak toho moc nenamluvili a pustili se do mě klacky, pěstmi a těžkými botami. Ošklivě mě zranili, ale naštěstí se mi podařilo dočasně vyprostit a přeskočit přes zábradlí na břeh řeky. Nato mi odřízli všechny ústupové cesty a napadli mě přes plot s takovou silou, že jsem slétnul do ledové řeky. Proud mne unášel pryč, v uších mi zvonilo jejich pošklebování a smích a naplnil mne strach, že nastala má poslední chvíle. Jen malým zázrakem mne řeka kus níže po proudu vynesla ke břehu, kde jsem se něčeho zachytil, a nakonec se mi podařilo vytáhnout se ven. Byl jsem dobitý, promrzlý a vyčerpaný.

Bylo to jasné poselství. Mé dny otevřeného komunistického aktivismu byly sečteny. Rozhodl jsem se pozastavit studia a odjet do Berlína probrat svou budoucnost s vedením studentské komunistické organisace, která tam sídlila. Nasedl jsem na vlak do hlavního města. Po cestě jsem si však v novinách přečetl o národní senzaci. Budova Říšského sněmu lehla popelem, list informoval, že požár údajně založili sympatizanti s komunismem. Ihned mi došel význam takového nařčení. Požár byl téměř jistě založen na Hitlerův vlastní pokyn (pravděpodobně si pro sebe tak jako tak představoval velkolepější sídlo) a poskytl záminku, aby byli komunisté přidáni na seznam druhů určených k pronásledování. Spěšně jsem si ze saka odepnul odznáček se srpem a kladivem, dlužno dodat, že mne u toho zbytek osazenstva v kupé podezřívavě sledoval. Po příjezdu do Berlína jsem s jistými obavami odspěchal na schůzku. Jednalo se o utajené setkání podobně smýšlejících studentů, leč s hojnou účastí. Zlé předtuchy, které visely ve vzduchu, byly hmatatelné. Když na mne přišla řada, podal jsem stručnou zprávu o situaci v Kielu. Ocenili mé aktivity, ale varovali mne, že návrat nyní představuje příliš velké nebezpečí. Řekli mi, že bych měl zůstat v utajení v Berlíně, a až nastane příležitost, odjet do zahraničí. Tam bych se mohl připojit k ostatním uprchlíkům v cizích zemích, kteří připravují půdu pro budoucí revoluci, jež nevyhnutelně musí přijít.

Jedna studentka a členka strany mi odvážně nabídla úkryt ve svém berlínském bytě. Byla prakticky jedinou lidskou bytostí, se kterou jsem se několik následujících příšerných měsíců stýkal, ačkoli bych rád zdůraznil, že se mezi námi neodehrálo nic romantického. Nemohl jsem vyjít ven ani se ohlásit rodině ze strachu z prozrazení nebo z toho, že bych je kompromitoval. Každý den jsem se obával, že mne bez varování zadrží. Pak se stalo něco, co navěky změnilo můj pohled na lidstvo a vyslalo mne na dráhu, jež by se asi nejlépe dala označit jako radikalismus. Je mi zatěžko o tom referovat, ale cítím, že musím.

Ona dívka, jejíž jméno ani nyní nebudu zmiňovat, měla přítelkyni, která k ní čas od času přicházela na návštěvu s balíky jídla a jiných nezbytností a která byla jedinou další osobou, jež věděla o mém pobytu tam. Tato dívka byla plachá a laskavá osoba, pro niž tato gesta představovala skutky velkého hrdinství, to jsem věděl. Byla zasnoubená s mladým mužem, kterého jsem nikdy neviděl, ale o němž jsem vyrozuměl, že zastává ne-li přímo komunistické, pak přinejmenším antifašistické názory, a který patřil k jedné z mnoha tajných frakcí operujících v Berlíně. Byla do toho chlapce nade vše zamilovaná – kdykoli o něm mluvila, z očí jí vyzařoval zbožný obdiv a já mohl adresátovi takového zbožňování jen závidět. Plánovali se vzít, jakmile se poměry v Německu zlepší, a v té době jsme stále všichni věřili, že k tomu jistě brzy dojde. Pak se jednoho hrozného odpoledne, když jsem byl v bytě sám se svou ochránkyní, ozvalo klapání na schodech a naléhavé bušení na dveře a tahle dívka se vpotácela do našeho malinkého bytu ve stavu naprostého zoufalství. Jejího snoubence zadrželo a odvedlo gestapo. Byla bez sebe strachy a neměla kam se obrátit pro pomoc než na nás. Bydlela s rodiči a neodvažovala se jít domů, aby nechytili i ji nebo aby nepřitáhla pozornost na rodinu. Ukrývali jsme ji tři dny a snažili se mírnit její beznaděj a utrpení. V noci jsem nezamhouřil oka, poslouchal její dušený pláč a žádná slova nebo činy ji nedokázaly utěšit. Přes den se má ochránkyně snažila diskrétně vyzvědět, co se dalo, o osudu jejího snoubence.

Nakonec jsme zjistili, co se s ním stalo. Odvezli ho do nechvalně proslulého sídla na Prinz-Albrecht-Strasse. Vysvlékli ho donaha a zavěsili ke stropu. Dva zřízenci gestapa si potom vzali železné tyče a postupně od nohou směrem nahoru mu systematicky přerazili každou kost v těle. Na závěr mu roztříštili lebku.

Když jsem tu zprávu vyslechl, pozvracel jsem se do výlevky. O týden později se dívka oběsila v domě svých rodičů.

V tu chvíli se vypařila ta troška víry, kterou jsem měl ve schopnost lidského plemene, či alespoň jeho teutonské části, vykoupit se ze svých vin. Z mých filosofických teorií a domněnek zbyly jen cáry. Věděl jsem, že musím bezodkladně opustit Německo a pak přehodnotit svůj život a roli, kterou bych měl hrát v té nelidské žumpě, jíž se svět stal.

Straně se podařilo zorganizovat můj útěk do Paříže. Odjel jsem s prázdnýma rukama kromě několika kusů oblečení a dokladů na své jméno a se jmény jednoho či dvou vzdálených rodinných kontaktů jako jiskřiček světla v temnotě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Přežijí jen nejsilnější.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.