Experiment s dívčím srdcem

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Vladimír Poštulka

Experiment s dívčím srdcem – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Cesarovo srdce

Recepční měl černé vlasy přilepené pomádou a pěšinku přesně uprostřed hlavy jako Rudolf Valentino. Ten chlap vypadá jako z těch italských filmů, napadlo mě, a začal jsem se v duchu smát. Aby ne, chlapče, aby ne! Jsi přece v Itálii!

Vzpomněl jsem si na jednu scénu z Felliniho filmu Roma. Restaurace, před níž je spousta stolů. U stolů sedí lidé, popíjejí a jedí. A najednou přijíždí tramvaj, jejíž koleje vedou přímo mezi stoly. Tramvaj projíždí středem restaurace. Nikdo si jí nevšímá. Vždycky, když přijedu do Itálie, mám ten pocit. Jako bych seděl v tramvaji, která projíždí tryskem mezi plně obsazenými stoly.

„Máte tu návštěvu, pane,“ řekl recepční. Ukázal na skleněné dveře, za nimiž tlumeně blikala světýlka denního baru.

„Ten pán v černých šatech.“

Skutečně – u barového pultu seděl mužíček, jehož stáří se dalo přečíst z hlubokých vrásek ve zmačkaném obličeji (vypadal trošku jako šimpanz) a jehož oblek byl opravdu ryze italsky černý. Byla to dobrá předválečná látka. Umím to ocenit, jsem krejčí.

Mužíček kinklal nohama na vysoké židličce a dychtivě se na mne díval. Věděl jsem naprosto určitě, že toho člověka vidím poprvé v životě.

„Dovolte, abych se představil,“ řekl a seskočil z židličky. „Jmenuji se Cesare Arbielli. Mluvíte italsky?“

Přikývl jsem.

„Četl jsem v novinách, že jste krejčí,“ pokračoval mužíček vemlouvavým tónem a křivil obličej do úsměvu, který se mi nelíbil. Znáte to, když na vás začne někdo neznámý mluvit a příliš sladce se přitom na vás usmívá. Nevěříte mu od prvního okamžiku.

„Četl jsem, že jste krejčí – a já jsem taky krejčí! To mě přivedlo na myšlenku, abych za vámi zašel. Jsme přece kolegové! Mám tu ve městě salon, už dvacet osm let! Jediný salon, který tu je, mohl bych dělat exkluzivní věcičky… Ale znáte to, my jsme tu horský kraj, žádný průmysl, nejsou tu peníze. Lidi kupujou konfekci… Takhle v Římě nebo v Miláně… to bych byl boháč! Ale tady? Nebudeme o tom mluvit, pane, vy byste mi nevěřil. Já zašívám díry v kalhotách! Prošoupaný zadky! Látám a entluju!“

Nebyl jsem v Itálii poprvé a byl jsem zvyklý na příval, lavinu slov a vět, jimiž mne každý domorodec zahrne, jakmile se mi stačí představit. Byl jsem na to zvyklý, ale nechápal jsem, proč vlastně tento mužíček s císařským jménem za mnou přišel, a proč tedy ta sáhodlouhá předmluva. Odhadoval jsem ho. Na fotbalového bosse nevypadal. Spíše pokladník nebo tak něco. Ovšem zdejší klub je malý, nehraje calcio, motá se někde uprostřed druhé ligy. Do finále poháru se probojoval dílem se štěstím a zčásti proto, že jeho hráči, oděni do modro-bílých dresů, oplývali až fanatickou bojovností, s níž vyřídili daleko slavnější zahraniční týmy.

Celé město žilo nadcházejícím bojem, všude vlály modrobílé vlajky, zdi kamenných domů byly popsány bojovými hesly, po ulicích chodily tlupy zpívajících tifosi, rozvášnění mladíci se vykláněli z otevřených střech fiatek, těch maličkých pětistovek, jezdících tryskem okolo náměstí – a vykřikovali hystericky jméno svého milovaného klubu. Stadion byl dlouho dopředu beznadějně vyprodán, přestože počet obyvatel tohoto města byl jen o málo vyšší než kapacita hlediště. Byl to prostě svátek. Všichni věřili ve vítězství modro-bílých, i když každý, kdo se trošku vyzná ve fotbalu, by na místní chasníky nevsadil ani pětník. Proti zkušeným a tvrdým Angličanům neměli ti snaživí hoši nejmenší šanci.

Mohl bych se na to všechno dívat jako na zajímavé a pestré divadlo, mohl bych dýchat tu atmosféru jako turista, který je nadšen vším novým a neznámým, včetně atraktivního italského koloritu, kdyby nebylo jedné maličkosti: já totiž budu stát dnes v podvečer na bílé čáře uprostřed hřiště, uprostřed toho vřícího kotle, budu mít v ruce píšťalku a mým úkolem bude, aby pravidlům té krásné staré hry bylo učiněno zadost.

„Ech, che mondo cane…,“ posteskl si Cesare. „Jistě mě chápete, pane.“

Rozohnil se.

„Víte, dávno bych odtud odešel. Znáte to sám, krejčí musí šít. Dostávám z Říma katalogy, ale myslíte si, že si tu dá někdo ušít něco opravdu tip top? Je to chudý kraj!“

„Proč jste neodešel?“ zeptal jsem se, aniž jsem pořád věděl, o čem je řeč.

„No právě!“ vykřikl Cesare Arbielli. „Proč jsem neodešel! I vy říkáte, že jsem hlupák!“

Bránil jsem se: „Já přece…“

„Nic neříkejte!“ přerušil mě rezolutně. „Já vás chápu. Jsem hlupák. Ale pochopte vy mě! Už jako chlapec jsem lezl přes plot na hřiště, když hráli modro-bílí! Vždyť jsem se tu narodil! Nemohl jsem přece opustit své chlapce! Copak to jde, jen tak převléknout kabát a fandit třeba Laziu nebo Juventusu? Pane, moje krev má modrobílou barvu!“

Řekl to vznešeně: „Anche mio sangue è biancoblu!“

A potom jeho oči zesmutněly.

„A vidíte, už tři roky nesmím na hřiště! Nechyběl jsem předtím na žádném zápase, pane. Prožil jsem se svým mužstvem všechno dobré i zlé. Jezdil jsem i na zápasy venku… chodil jsem se dívat na tréninky, znám každého hráče už odmalička, když poprvé oblékl dres za žáčky… A teď tam nesmím. Mám slabé srdce, víte? Už dvakrát jsem měl infarkt. A doktor mi řekl: ‚Cesare, potřetí to nepřežiješ!‘“

Ten člověk plakal. Veliké slzy mu stékaly po záhybech vrásčité šimpanzí tváře. Vytáhl velikánský kapesník a tiše slzy stíral. Byl to fascinující pohled.

„Dvakrát mě odvezli přímo z tribuny. Vždycky se mi to stalo při zápase, víte? Moje srdce neuneslo porážku. Můžu za to, že mě hra příliš vzrušuje? Chtěl bych mít velké a silné srdce, které by bilo jako zvon, protože celé mé srdce patří mému klubu!“

Zase ta vznešenost a patos: „Tutto il mio cuore…“

„A dnes,“ pravil Cesare hlasem, který gradoval jako orchestr ve finále velké symfonie, „dnes je nejslavnější den mého života! Dostali jsme se do finále poháru! Přišel den, na který jsem se těšil celý život! A já tam nebudu!“

Oba jsme mlčeli. Srkal jsem minerálku a nevěděl, co říct. Cesare pečlivě poskládal kapesník, zasunul ho do náprsní kapsy a podíval se na mne pohledem, ve kterém bylo víc než jen prosba: byl to pohled tonoucího, jemuž berete i to stéblo.

„Proto jsem přišel za vámi,“ řekl. „Vy jste krejčí jako já. Vy budete řídit ten zápas. A já, kdybych věděl, že modro-bílí zvítězí, mohl bych tam jít. Už mám lístek. Chtěl jsem stejně jít, vykašlat se na doktora… ale bojím se smrti. Každý člověk se bojí smrti, že?“

Tak je to tedy.

„Když jsem četl v novinách, že jste krejčí jako já,“ rychle pokračoval, „řekl jsem si Cesare, zajdi za ním. Ten člověk tě pochopí.“

Čekal jsem všechno, ale ne tohle.

„Věřte mi,“ drmolil, „vždycky jsem byl a budu pro fair play. Vyhrát má ten, kdo je lepší. Ale vždyť bude ještě odveta, bude ještě jeden zápas v Anglii… Nakonec vždycky vyhraje ten lepší! Já nechci, abyste dělal něco, co by nebylo správné… já vás jenom prosím, abyste modro-bílé nenechal prohrát! To bych nevydržel. Už teď mi srdce slábne, když na to pomyslím!“

Za těch dvacet let, co řídím fotbalové zápasy, jsem zažil všelicos. Poslyšte, říká se, že spravedlnost je prý slepá. Jestli je to pravda, je spravedlnost ve výhodě oproti fotbalovému rozhodčímu. Ten totiž musí rozhodovat spravedlivě, a přitom mít oči otevřené! A věřte mi, že je to pastva pro oči! To už vůbec nemluvím o scénách na hřišti. I v šatně se musí rozhodčí dobře dívat, aby si náhodou neodnesl obálku, kterou mu kdosi tajně strčil do kapsy. Musí číst výhrůžné dopisy. Musí se naučit rozeznávat pravdomluvné od lhářů. Znám tisíce triků, jež se snažily převážit misky vah v mé ruce. A to byste řekli: vždyť je to jenom hra!

Nesmíte se mi divit, že jsem v první chvíli považoval to všechno, co mi Cesare napovídal, za nový, mně zatím neznámý, ale každopádně dobře vymyšlený a rafinovaný trik, jak jít na rozhodčího z Čech, který požívá pověsti neúplatného muže. Je prý to citlivka. Vždycky přeruší hru, když některý z hráčů zůstane ležet na trávníku. Ano, to je pravda. Říkají mi Dobráček. Ale když nastavím minutu času a domácí vedou, publikum píská a nenávidí mne.

Ano, bylo mi toho starého mužíčka líto. Bylo mi ho líto, protože se uvolil sehrát tuhle truchlivou komedii.

„Vy mi nevěříte,“ koktal překotně, když viděl, že vstávám ze židle. „Můžu vám ukázat léky, průkaz z pojišťovny…“

„Nezlobte se,“ řekl jsem (a snad trochu podrážděněji, než bylo třeba), „ale i kdyby byla pravda, co říkáte, nemohu vám pomoci. Fotbal je hra, a každá hra má svoje pravidla. Jinak by neměla smysl. Přeji vám, aby vaše mužstvo neprohrálo. Na shledanou.“

Seděl na barové židličce zplihle jako zmoklý havran, který nemá sílu odletět. Jenom mlčky pokyvoval hlavou a hledal po kapsách tubu s nitroglycerinem.

Večer po zápase jsem seděl na slavnostní večeři s prezidentem domácího klubu. Dívali jsme se spolu na veselé zrzavé anglické pořízky a vyprávěli jsme si o Meazzovi, Piolovi, Orsim, Bonipertim… Doktor Garro mi vyprávěl o svém klubu, který žije skromně, vychovává talentované fotbalisty a prodává je pod cenou bohatším klubům. A ti odchovanci potom ve slavnějších barvách dobývají svět. A já jsem vyprávěl o vesničce v podhůří, kde jsem jako chlapec poprvé poznal kouzlo té krásné hry. O plátěných baťovkách, v nichž jsme za války hráli župní přebor, o škvárovém hřišti, na němž nebylo radno upadnout…

„Fotbal bez diváků je jako krásná žena bez milence,“ řekl ten nonšalantní bělovlasý Ital.

„Co myslíte, u nás berou lidé hru strašně vážně. Já jsem právník a od té doby, co povolili rozvody, jsem měl už několik případů, kdy byl jádrem sporu fotbal. A mimochodem – dnes se dokonce stalo, že během zápasu odvezli jednoho diváka s infarktem. To tu máme často.“

Zastavil se mi dech.

Otřel jsem si čelo. Kapesník byl mokrý.

„Nevíte náhodou, do které nemocnice toho diváka odvezli?“

„Proč se ptáte?“

„Jen tak, zajímá mě to.“

„Ach tak,“ usmál se doktor Garro. „Slyšel jsem, že jste citlivý člověk.“

Odpoledne druhého dne jsem konečně zjistil, kde Cesare leží. Žil. A pustili mě k němu.

„Ale jen deset minut!“ řekla sestřička.

Když mě spatřil, zdálo se mi, že se usmál.

„Sono vivo!“ vydechl šťastně. „Přežil jsem to!“

Posadil jsem se k jeho posteli a stiskl jsem mu ruku.

„To jsem rád. Neměl jste tam chodit.“

„Nelituju toho,“ řekl. „Stálo to za to. Viděl jsem ten krásnej Gianniho gól. Viděl jsem ho, jak se chystá k ráně… už předem jsem věděl, že bude střílet do pravého rohu brány, vždycky to tak dělá, a viděl jsem brankáře, jak vybíhá, protože čeká přihrávku. Ale to je Gianniho finta, on vždycky předstírá, že bude přihrávat – a přitom už si to šteluje na pravačku a pak se opře do rány vší silou! Už když se dotkl míče, věděl jsem, že to bude gól. Zaplavilo mě štěstí. A najednou jsem cítil, jak se mi zastavuje srdce! Ještě chvíli vydrž, prosil jsem ho, ještě chvíli, dokud míč nebude v síti! Byla to nepředstavitelně dlouhá doba! Člověku se prý v poslední vteřině života promítne před očima všechno, co prožil. Ale mně se promítly v té vteřině, než balón napnul síť, všechny góly modro-bílých, které jsem viděl za celý život! A potom, když jsem ztrácel vědomí, blesklo mi hlavou: můžeš klidně umřít. Tohle byl ten nejkrásnější gól, jaký jsi kdy viděl!“

Chtělo se mi brečet.

„Doktor mi řekl, že budete v pořádku. Jinak by mě k vám nepustili.“

„Na tom už nezáleží. Teď už můžu umřít.“

„Nemáte nikoho?“

„Mám tři syny a dvě dcery. Jeden syn má hotýlek v Portofinu, druhý dělá u Fiata. A ten třetí, pane, je il architecto! Dcery se vdaly, už mám i vnoučata…“

„Viděl jsem dnes ráno váš salon. Dovolte, abych vám složil poklonu. Děláte poctivou práci.“

„Děkuju,“ slabě se usmál. „Uznání od kolegy těší dvojnásob.“

„Myslím, že máte být na co pyšný,“ řekl jsem. „Ale fotbal je jen hra. Už si s ním nedělejte starosti.“

S námahou zavrtěl hlavou.

„Člověk musí být věrný svým barvám. V dobrých i ve zlých časech.“

„Už budu muset jít,“ řekl jsem.

„Ještě chvíli,“ zaprosil. „Víte, odvezli mě ve dvacáté minutě. Nikdo mi nechce říct, jak to dopadlo.“

Viděl moje rozpaky. Ale myslím, že už dávno sám velmi dobře věděl, že jeho modro-bílí chlapci odešli z hřiště poraženi. Vedli do začátku druhého poločasu, potom dostali rychle za sebou dva góly.

„Prohráli jsme, že?“ pokýval hlavou.

Mlčky jsem přisvědčil.

„Ale ne mojí vinou,“ řekl jsem.

„Nechtěli mi to říct,“ zašeptal. „Mysleli si, že bych… báli se, že… Ale to se nemusejí bát. Teď už vím, že se moje srdce naučilo snášet porážky. Ale neuneslo radost. Bylo to příliš mnoho štěstí najednou.“

Podali jsme si ruce.

„Cuore,“ vzdychl. Krásné slovo. To znamená italsky srdce.

Bruno Štolfa, bernardýn

Věčně stejná historie: ráno vstal z peřin, propálených od cigaret, vztyčil se do prostydlého prostoru mezi smaltovaným umyvadlem a umakartovou skříní a pak se umyl a doklopýtal k hotelu Růže a posnídal režnou kořalku. Kdo ho viděl v červené bundě Horské služby, jejíž patina vypadala z dálky jako stará kůže, nedovedl pochopit, jak tato troska, kymácející se mezi výčepem U Růže a bistrem nad autobusovou zastávkou, může zachraňovat lidi, ztracené ve sněhových bouřích na vrcholcích hor.

Ale věřte, nebo ne, když přišla akce, byl Bruno úplně jiný člověk! Dřel až do úpadu a bez řečí šel do těch nejnebezpečnějších situací, jako kdyby se vysmíval smrti, režné kořalce i cigaretám, které ho po ránu přiváděly k záchvatům kašle. Najednou byl silný: bylo v něm tolik síly, až jí plýtval. Ať chcete, nebo ne, byl to jeden z nejlepších mužů, jaké jsme na stanici měli. Zachránil spoustu lidí. A spousta lidí se snažila zachránit jeho.

Jenže. Právě tohle Bruno nikdy nikomu nedovolil. Nedal se zachránit. Odmítal jakoukoliv pomoc a systematicky se ničil, ztracen ve svém podivném světě samoty a opuštěnosti, kam nikdy nikoho nepustil. Trvalo to už několik let, až si na Bruna všichni v Černém mlýně po mnoha marných pokusech jaksi zvykli a brali ho jako nutnost, na níž se nedá nic změnit.

Bylo mu něco přes čtyřicet, ale vypadal starší. Nosil prošedlý štětinatý vous a jeho minulost byla stejně záhadná jako jeho schopnost zázračně vystřízlivět během pěti minut, když na stanici Horské služby vyhlásili poplach. Byl nemluvný a sedával u stolu nad půlčíkem kořalky většinou sám, pohled upřen kamsi do prázdna, nebo usínal s hlavou na složených předloktích, jako poutník, který se jen na chvilku zastavil, aby si odpočinul, a potom zase vstane a půjde dál za jakýmsi neznámým, podivným cílem.

Kolegové z Horské služby mu mezi sebou říkali Bernardýn. Potají. On by to nerad slyšel. Opravdu vypadal trošku jako bernardýn. Ty povislé tváře, ta těžká víčka. Jednou mu k narozeninám kolegové dokonce koupili soudek rumu, přivázaný na koženém popruhu. Ale Bruno odmítl si ten soudek pověsit na krk.

Když vtrhla do lokálu U Růže rozjařená společnost v pestrobarevných oteplovačkách podle poslední módy, pohoršeně se ptali vrchního, proč tohle individuum, spící s hlavou na stole, nevyhodí. Tyhle lidi pak Bruno tahal ze závějí a z mlhy, když si vyšlápli na veselý výlet a sešli z cesty.

Tohle všechno musíte vědět dřív, než začnu vyprávět: a musíte taky vědět, že Bruna nikdy nikdo neviděl promluvit s ženskou, nepočítáme-li paní Krausovou z trafiky a podobně. Tím je celý ten příběh neuvěřitelnější, a nebýt toho monoklu pod mým okem a nebýt Bruna, který zničehonic přišel dnes do mého pokoje zeptat se, jestli to bolí (a najednou se posadil na pelest a začal vyprávět a všechno mi řekl), nebýt toho všeho, byl bych měl já sám důvodné podezření, že jsem si to sakumpak prostě celé vymyslel.

Ve čtvrtek kolem půlnoci šel Bruno od Růže zadem kolem stanice lanovky k Vávrově potoku, kde bydlel. Byla to jeho zkratka ve dnech, kdy nebývaly závěje. U lanovky se zastavil, aby pokropil sníh a podíval se na hvězdy. Vypadalo to na pořádnou bouřku – nebe bylo zatažené, a jestli se mraky nepřeženou přes hřebeny, spadne to všechno přímo sem.

A vtom zahlédl Bruno čísi stín, přilehlý ke zdi. Nejprve si myslel, že je to jedna z těch dvojic, které přijedou do hor ne tak za sportem jako proto, že doma je v noci hlídá tatínek, maminka, manželka nebo manžel. Ale stín se pohnul a byl jenom jeden. I ve tmě mohl Bruno bezpečně poznat obrys postavy, protože stál až u zdi a díval se proti jiskřícímu sněhu.

„Potřebujete pomoc?“ zeptal se Bruno a já myslím, že to byl jediný důvod, proč postavu oslovil. Takový byl Bruno. Lidi ho zajímali jen tehdy, když byli v nesnázích.

Přišel blíž. Byla to dívka v pletené čepici, tlustém svetru, džínách a střevíčcích, které se do sněhu příliš nehodily. Bruno si dobře všiml nohou, přešlapujících v udusaném ostrůvku uprostřed sněhu. Dívka tu asi stála už delší dobu.

„Ne. Nic nepotřebuju,“ řekla.

Bruno se otočil a šel.

„Počkejte,“ řekla dívka.

Popošla o pár kroků dopředu, a jak na ni dopadlo chabé světlo lampy, visící nad vchodem lanovky, viděl Bruno její tvář. Nebyla hezká, měla takový úzký ptačí obličej a vlasy, které jí lezly zpod čepice, byly pokrouceny do umolousaných pramínků.

„Kolik je hodin, prosím vás?“ zeptala se tiše.

„Dvanáct pryč,“ řekl Bruno. „Už je po půlnoci.“

„Nevíte, v kolik hodin jede první lanovka?“

„V sedm.“

„Děkuju,“ řekla dívka a zůstala stát s pohledem upřeným do sněhu. Hladila podrážkou svou stopu, až vytvořila lesklý vějíř, v jehož výchozím bodu byla jamka po podpatku.

„V těch botách nemůžete stát ve sněhu,“ řekl. „Je deset pod nulou.“

Dívka mu pohlédla do očí. „Vy bydlíte tady?“

„Jo.“

„Ne v hotelu?“

„Ne. Mám tu svůj pokoj. Nemáte kde přespat?“

Neodpověděla. Ale z toho, jak uhnula pohledem, došel Bruno k jasnému závěru: to děvče nemá peníze, aby si mohlo koupit nocleh v hotelu. Chce vydržet do rána tady.

„Pojďte,“ řekl.

Když mi to Bruno vyprávěl, zeptal jsem se, jak ho vůbec napadlo pozvat neznámé děvče k sobě. Proč se jí nezeptal, co tu dělá a kam chce jít zítra.

„Neměla kde spát,“ trval tvrdohlavě na svém.

Zavedl ji do svého pokoje. Zatopil v kamnech a dal jí napít režné kořalky. Potom poklekl a třel její bosá chodidla ručníkem. Uvařil čaj. Teprve potom, když se posadil a rozhlédl se po pokoji, znejistěl. Uvědomil si totiž teprve teď, že má jen jednu postel.

(Chtěl bych vědět, co si v té chvíli Bruno myslel. Jestli se styděl za nepořádek v pokoji, za prach na podlaze a zválenou postel. Viděl jsem tu dívku jenom na fotografii, ale z celého příběhu je mi jasné, že to nebyla dáma, zvyklá na přepych a úzkostlivou čistotu. Přesto bych však rád věděl, jestli se Bruno snažil zakopnout pod postel rozházené ponožky a spodky, jestli se pokusil nějak omluvit ty povlaky, prané naposled bůhvíkdy… Pak bych totiž věděl, jestli se Bruno díval na svého hosta jako na ženu. Nebo jestli bral tuto dívku prostě jen jako člověka v nouzi, který nemá kde spát a kterému asi záleží jen na tom, aby byl v teple.)

„Lehněte si,“ řekl Bruno. „Já budu spát na židli.“

„Nechce se mi spát,“ řekla dívka.

Seděli a mlčky pili.

„Co je tam na druhé straně?“ zeptala se dívka potom.

„Polsko.“

„Nikdy jsem nebyla v Polsku. Je tam hezky?“

Bruno podal dívce cigaretu a nespustil oči z jednoho bodu na zdi, kde nepozorný malíř nekladl válečky přesně jeden vedle druhého a kde vznikla slitím dvou vzorů podivná skvrna, připomínající liščí hlavu.

„Ujde to,“ řekl.

„Vy jste zachránce?“ zeptala se dívka. Ukázala na bundu Horské služby.

„Jo.“

A vtom se děvče rozplakalo. Plakalo jaksi do sebe, slzy netekly po tvářích v potůčcích, to spíše celá její tvář najednou provlhla, ukrytá v dlaních, a když dívka zvedla oči a podívala se na užaslého Bruna, měla slzy i na čele.

Myslím, že teprve teď si Bruno uvědomil, že před ním sedí žena. Žádný muž nemá rád ženské slzy. Viděl jsem mnoho hrdinů, kteří v takovém okamžiku nedovedli překonat svou bezradnost, ztráceli odvahu, rozhodnost a schopnost cokoli udělat, cokoli vymyslet. Zvyknete si na hlad, na žízeň, na nebezpečí smrti, na chlad i na vedro – ale na ženské slzy si nezvyknete nikdy. A co teprve Bruno, který zřejmě neměl jedinou zkušenost s tímto slaným vodopádem, spuštěným tak náhle a bez zjevné příčiny.

„Proboha,“ řekl vyděšeně „co je vám?“

Dívka se otočila tváří ke zdi, zabořila bradu do svého červeného svetru a štkala. Viděl jenom její záda, roztřásaná návaly pláče.

Po nějaké době se dívka utišila, zatímco Bruno chodil po pokoji od okna ke dveřím a z posledních sil se držel, aby nevyběhl do mrazivé noci a neutekl jako malý kluk.

„Nezlobte se,“ řekl dívka tiše. „Promiňte mi to, prosím vás.“

Potom bylo půl šesté.

„Zaběhnu k Růži,“ řekl Bruno. „Kuchař už bude v kuchyni. Přinesu pár vajíček a udělám snídani.“

Odešel. Běžel sněhem a díval se na nebe. Bude sněžit. Nahoře na hřebenech bude asi pořádný fukéř. V takové dny se chodilo do akce téměř vždycky: pokaždé někdo nedal na dobré rady a pustil se z boudy na boudu na vlastní pěst nebo prostě zmizel z ubytovny a nevracel se a Horská služba ho musela hledat nazdařbůh ve vichřici. Někdy potom našli toho dotyčného na některém dámském pokoji. Bruno klopýtal k Růži a trošku si přál, aby mraky přece jen přešly přes hřebeny. Mohl by najít dívce nějaký levný nocleh. Jestli však bude vyhlášena pohotovost, nebude mít na hledání noclehu čas.

Když jsme došli k tomuto místu děje, Bruno se díval stranou a drmolil slova příliš překotně, jako by se chtěl co nejrychleji přenést přes tuto kapitolu. Jako kdyby pravé důvody jeho obav byly jiné a on se bál, že odhalím jeho lež.

Vrátil se do svého pokoje. Dívka tam nebyla.

„Nevzala ti něco?“

Prudce zavrtěl hlavou.

„Ne!“ řekl až příliš hlasitě, a jak se mi chtěl podívat do očí, aby dokázal, že mluví pravdu, vystřelil na mne kratičký ustrašený pohled.

Vyběhl před dům. Běžel k lanovce. Začínalo sněžit. Lanovka samozřejmě nejezdila. Když začalo svítat, proběhl celý Černý Mlýn. Potom stál celé dopoledne u okna (nemýlil se, byla vyhlášena pohotovost) a díval se směrem k autobusové zastávce.

V poledne přišel na stanici Vašek Suk, který dělá ve Mlýně policejního velitele, a přinesl nám ukázat fotografii dívky, kterou hledali kvůli příživnictví a nějakým krádežím. Ptal se nás jednoho po druhém, jestli jsme ji náhodou neviděli. Naposled prý ji někdo viděl, když nastupovala do autobusu, který má ve Mlýně konečnou. Je docela možné, že přijela sem. Ale v seznamech ubytoven ji nenašli.

Bruno při pohledu na fotografii mlčky prudce zavrtěl hlavou.

Asi za deset minut si šel Bruno koupit do trafiky cigarety a už se nevrátil. Ve tři nám správce lanovky řekl, že viděl Bruna jít nahoru. Začínalo se šeřit. Nahoře zuřila vichřice. Zavolali jsme klukům na boudách. Nikde Bruna neviděli. Ve čtvrt na pět jsme šli do akce.

Našel jsem ho na Krkavci, byl zapadlý do sněhu a vypadal jako mrtvý. Přišel jsem k němu první. Opatrně jsem ho začal zvedat. Žil, ale mnoho života v něm nebylo. Otevřel oči, zalepené sněhem.

„Jdi pryč,“ řekl.

„Bruno,“ povídám, „to jsem já, hledáme tě po celejch Krkonoších.“

„Jdi pryč,“ opakoval. „Nech mě bejt, nic mi není. Jen jsem si odpočinul. Musím někam jít. Musím si něco zařídit. Hned se zvednu a půjdu.“

Myslel jsem, že mluví z cesty. Sehnul jsem se, abych mu pomohl ze závěje.

„Nech mě!“ zachrčel.

Něco v jeho hlase mě varovalo. Ale nemohl jsem ho přece nechat ve sněhu. Uchopil jsem ho pod rameny a opatrně jsem ho zvedal.

A pak se ten evidentně mrtvý člověk vztyčil a praštil mě pěstí pod oko. Potom omdlel.

Bruno Štolfa, bernardýn. Mám ho rád a nedám na něj dopustit. Proto vyprávím příběh, který nemůže mít šťastný konec. A jdu koupit Brunovi pár dobrých zimních bot. Aby měl v čem chodit, když mu teď jeden pár bot schází.

Experiment s dívčím srdcem

Myšlenka uskutečnit tento experiment mne napadla poprvé onoho dne, kdy Zuzana v slzách prohlásila, že si něco udělá, jestliže ji opustím.

V noci, kdy hodiny odbíjely druhou, jsme se pravidelně setkávali v kuchyni, já a Zuzanin otec. On proto, že se vracel z noční směny za volantem taxíku, a já z důvodů veskrze prozaických: mívám pravidelné noční hlady. Seděli jsme proti sobě za umakartovým stolem, já pojídal macešky a on tuším nivu s rajčaty. Najednou se na mě podíval a řekl: „Až budeš chtít utýct, Dušane, já se na tebe hněvat nebudu. Uteč, dokud je čas!“

A otevřel láhev piva. Dojal mne.

Nastěhoval jsem se k nim před koncem prázdnin. Na inzerát. Zněl stroze a lákavě: „Přij. do podnájmu stud. VŠ. Zn. Zař. pokoj.“ Prošel jsem vítězně konkurzem, jak jsem se dozvěděl později, kdy mi Zuzana ukázala dírku ve špajzových dveřích, odkud nás, kandidáty, tajně pozorovala a hodnotila. Líbil jsem se jí – a to byl hlavní důvod, proč jsem byl přijat.

Když studujete architekturu, potřebujete moře místa a cimra na koleji je příliš útlá pro váš rozmach. Pokoj byl hezký, Zuzanina matka byla samé „pane architekte“ a „jako doma, jako doma…“ Když mi navíc představila svoji dceru, podlehl jsem.

A co se mělo stát, stalo se. Zuzanka mi tak dlouho a vytrvale vařila kafe, když jsem studoval dlouho do noci, až jednoho rána vyšla v noční košilce z mého pokoje a řekla matce: „Dušan bude ode dneška spát v mým pokoji. V tom jeho kamrlíku je místo sotva na rýsovací prkno.“

Matka sepjala ruce, zvedla oči k nebi a řekla: „Děti, já vám bránit nebudu, ale doufám, pane architekte, že jste čestný muž.“

Zuzance bylo osmnáct a neměla z toho pojem. Okouzloval ji život a všechno zakázané, byla taky příšerně romantická a její dny, to byla šňůrka, na kterou navlékala samá úžasná dobrodružství. Tu šňůrku nosila na krku jako královna náhrdelník s brilianty. Byla hrdá na svou matku a její moderní názory a chlubila se kamarádkám ve škole, že žijeme „úplně jako manželé“.

Po nějaké době (při rodinných událostech) činila Zuzanina matka jemné narážky, jimiž mne chtěla dohnat k vyjádření. Zpočátku jsem namítal, že ještě studuju a kdo by nás živil, kdyby přišly děti, že? Avšak Zuzanina matka na mé naivní obranné loby odpovídala smečí.

„Máme přece něco na knížce, viď, Rudo? A pak, Dušánku, až budete vydělávat, však vy nám to brzo vrátíte.“

Měla pocit, chudinka, že jsem dobrá partie. Slyšela někde, že architekti berou miliony. To byl ostatně druhý důvod, proč jsem vyhrál konkurz.

Pochopil jsem, že je zle.

Po nočním sezení u ledničky, při němž padlo to památné „uteč, dokud je čas!“, jsem učinil několik nesmělých pokusů o ústup do předem připravených pozic. Využil jsem kamaráda Jirouta, který žil dočasně sám v dvoupokojovém bytě (po rozvodu a před svatbou), ale Zuzana měla za to, že důvodem mých několikadenních nepřítomností nejsou blížící se klauzury, a tedy nutnost pracovat co nejvíce a bez rušivých vlivů, nýbrž nějaká ženská.

Tehdy řekla, že si něco udělá, když ji opustím.

(Některým dívkám je příjemno mluvit o sobě jako o křehkém předmětu, jímž je smýkáno, jehož je použito a zneužito, je odhozen, zničen, devastován, a to všechno bez sebemenší možnosti cokoli ovlivnit, jakkoli se bránit, bez jakékoli možnosti projevit svou vůli. „On je lump,“ říkají, „protože už mě nemiluje.“ – „On mě nechal,“ říkají zoufale a vy máte pocit, že ta dívka leží někde v příkopu, v pustině, jako prázdná plechovka od sardinek, kterou už nikdy nikdo nezvedne.)

Copak mne Zuzana opravdu tak miluje, aby byla schopna spáchat kvůli mně sebevraždu? To jistě ne! Co na mně vidí? Jsem úplně normální mužský, spíš ošklivý než hezký. Je to jen shoda okolností, že ve středu Zuzanina zájmu jsem právě já, místo mne to přece mohl být někdo úplně jiný! O intelektuálním souznění už nemůže být řeč vůbec. Můj otec kdysi řekl, že ženy jsou jako děti: čím víc jim berete hračku, tím více řvou. A když jim tu hračku koupíte, ztratí o ni zájem.

Tak jsem přemýšlel. Napadala mě spousta nádherných příměrů a podobenství. Zdálo se mi, že jsem pronikl k principu té hry, že znám její pravidla a že jediná cesta, jak být opět svobodný, je přede mnou jako na dlani: Zuzana mě musí opustit sama!

Ano. Ne já ji, ale ona mne!

Tehdy jsem začal pracovat na svém experimentu. Vyzbrojil jsem se teorií, pročetl jsem všechno od Ovidia až po Druhé pohlaví. Vypracoval jsem pevný plán a sepsal jsem ho ve fakultní písárně do třiatřiceti bodů, jichž se musím držet. Prozradím vám alespoň ty základní.

Především musím Zuzanu zahltit láskou. Musím dělat to, co jsem předtím nedělal. Budu jí denně nosit kytičky, budu na ni čekat před školou, budu žárlivě střežit každou sekundu jejího života, jejího soukromí. Neponechám jí ani okamžik volnosti, žádnou sebemenší tajnůstku, žádné soukromí. Budu ji neustále obtěžovat milostnými návrhy, a to hlavně ve chvílích nejméně k tomu vhodných. Budu ji špehovat, ale tak, aby mne při tom pokaždé přistihla. Budu jí padesátkrát denně vyznávat lásku, pokaždé stejným, stereotypním způsobem. Budu se jí neustále ptát, jestli mě miluje. Když neodpoví, budu vyčítat a později se rozpláču. Budu chodit po bytě opásán zástěrou a ustavičně se plést do domácích prací. Každý večer usednu před televizor, ať budou dávat cokoli, a několikrát usnu během programu. Budu odmítat návštěvy kina či tanečních zábav s poukazem na to, že nejlépe je mi v našem hnízdečku, když jsme spolu sami. Jestliže budu přece jen přinucen jít se Zuzanou do společnosti, budu se tvářit otráveně, budu ji držet celý večer za ruku, a jakmile prohodí slovo s někým jiným, vyčtu jí, že se mi nevěnuje. Ale hlavně: budu jí neustále před lidmi nahlas vyznávat lásku! A tak dále a tak pořád.

Bylo zapotřebí mít pevnou vůli, hodně pevnou vůli, nevypadnout ani na okamžik z role, ale dokázal jsem to. Pronásledoval jsem Zuzanu, obtěžoval jsem ji svou láskou, štval jsem ji jako chladný cynický lovec svou oběť. Trvalo to však déle, než jsem předpokládal. Teprve za necelý měsíc mi poprvé zalhala. Neuměla lhát, láska moje, ale co jí zbývalo? Náš vztah se rapidně měnil, a třebaže se Zuzana snažila nedávat najevo své rozčarování, četl jsem jí to v očích, ve slovech, v každém sebemenším gestu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Experiment s dívčím srdcem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.