Strana 1: © Rolf Rosecki/Picture Alliance/DPPI

Strana 2: (zleva do prava) DR, DR, © Philippe Millereau/KMSP, DR, DR, DR

Strana 3: DR, © Franck Faugere/DPPI, DR, DR

Strana 4: © Martin Schutt/Zentralbild/Picture Alliance/DPPI, © Agence Zoom/DPPI © Omega

Strana 5: © Vianney Thibaut/Agence Zoom/DPPI, © Franck Faugere/DPPI

Strana 6: DR, DR, DR, © Christian Manzoni/Nordic focus, © Philippe Millereau/KMSP/DPPI, © Vianney Thibaut/Agence Zoom/DPPI

Strana 7: © Philippe Millereau/KMSP, DR, DR, DR, © Vianney Thibaut/Agence Zoom/dppi, © Philippe Millereau/KMSP

Strana 8: © Vianney Thibaut/Agence Zoom/DPPI

Strana 9: © Philippe Millereau/KMSP/DPPI, © DR

Strana10: © Stanko Gruden/Agence Zoom/DPPI, © Evgueni Tumashov

Strana11: © Vianney Thibaut/Agence Zoom/DPPI, © Stanko Gruden/Agence Zoom/DPPI

Strana12: © Evgueni Tumashov, © Pool/KMSP/DPPI

Strana13: © Evgueni Tumashov, © Evgueni Tumashov

Strana14: © Stanko Gruden/Agence Zoom/DPPI, © Evgueni Tumashov

Strana15: © ČTK/ITAR-TASS/Sergei Fadeichev, © Christian Manzoni /Nordic Focus

Strana16: © ČTK/AP/Felipe Dana, © ČTK/AP/Heikki Saukkomaa

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani jakkoli použita, ať už ve formě elektronické, jako fotokopie, nahrávka nebo jakkoli jinak, bez předchozího písemného souhlasu nakladatele.

Mon rêve d’or et de neige

Copyright © Hachette Livre (Marabout), 2017

Translation © Jitka Řihánková, 2018

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2018

ISBN epub 978-80-7565-293-5

ISBN mobi 978-80-7565-294-2

Mým dvěma láskám Manon a Inès

Král biatlonu

Občas mi někdo napíše, že jsem v závodě jela nebo střílela jako Martin Fourcade. Je to asi největší lichotka, které se mi může dostat. A samozřejmě taky milá lež.

Kéž bych jela nebo střílela aspoň z poloviny jako on.

Možná se s mnohými neshodnu, ale pro mě je právě Martin králem světového biatlonu. Nevyhrál nejvíc závodů, ale je to osobnost, jakou náš sport ještě neměl. Zásadně ho ovlivnil, a právě díky němu se stal biatlon v posledních letech tak populární.

Všechno, co v biatlonu bylo, obrátil Martin naruby. Je průkopníkem vlastního běžeckého stylu. Dokáže využít sílu, odraz a cit pro lyže jako nikdo jiný. Sledovat ho je čirá radost. Podobný pocit mám, snad jen když vidím Rogera Federera hrát tenis.

Vždycky mě fascinuje, s jakou rozvahou dokáže střílet. Nejen že je poslední roky běžecky daleko nad ostatními, ale je silný i mentálně. Při příjezdu na střelnici se dokáže rychle zklidnit a zdá se mi, že málokdo nad ranami přemýšlí tak jako on.

Martin ovládl svou generaci a zároveň je vzorem pro tu následující. Nedávno jsem se byla podívat na juniorských závodech a bylo zajímavé sledovat mladé Francouze. Z dálky jsem měla pocit, že tam jede pět Fourcadů, jak se ho všichni snaží napodobit.

Jsem šťastná, že můžu závodit v jeho éře. A že jsem si dokonce ve stejný den mohla převzít velký křišťálový glóbus za celkové vítězství ve Světovém poháru. Vážím si ho i proto, že se nebojí říct, když se mu něco nelíbí. A to i za cenu toho, že ho spousta lidí odsoudí.

Martina mám ráda nejen jako sportovce, ale i jako člověka. Je chytrý a vždycky se lidem dívá přímo do očí. Mimoto je taky vynikající tanečník…

Gabriela Koukalová,

mistryně světa v biatlonu

Předmluva k francouzskému vydání

Martina jsem potkal před koncem své kariéry ve chvíli, kdy on začínal tu svoji. Ale neminuli jsme se. Bylo to opravdové setkání, silné, jak jen mohou sportovní setkání být.

Společně jsme sdíleli chvíle intenzivní radosti, zejména když jsem měl tu čest předávat mu medaili na hrách v Soči. I chvíle pochybností před našimi velkými sportovními výkony a mnoho chvil při odpočinku, když jsme si spolu mohli o víkendu zalyžovat nebo zasurfovat jen tak pro radost…

Ale nejvíc mě poznamenalo, jaký vliv měly Martinovy výkony v Soči na mého staršího syna, který ve svých šesti letech viděl svůj první biatlonový závod. Ze dne na den se to pro něj stalo přímo vášní. Nejprve si začal hrát na biatlonistu a napodoboval v obývacím pokoji Martinovy pohyby a pak je chtěl dělat ve skutečnosti. A miloval to.

Od té doby, pokaždé, když vidím Martina v televizi, myslím na všechny děti, kterým právě dodal chuť nazout si lyže.

*

Jestliže jsme si s Martinem okamžitě porozuměli, je to určitě proto, že i naše životní dráhy se podobaly. Naše chuť sportovat se projevila velmi brzy. Oba jsme vyrůstali v rodinách nadšených sportovců. S desetiletým odstupem jsme oba sledovali sportovní aktivity svých otců a starších bratrů. Abychom „byli jako velcí“, zkoušeli jsme všechny sporty, které se kolem nás objevily, přičemž jsme upřednostňovali přírodní sporty a Pyreneje jsme brali jako hřiště. Hokej, běžky, surfování, kajak, horská kola… Martin není jen biatlonista. Je opravdový sportovní nadšenec. A jako nadšenec rád sporty provozuje. Ostatně sám o sobě vypráví, že když sleduje nějaký závod v jakémkoli sportu, nechce se mu zůstat jen na tribuně. Má chuť být na hřišti.

Sblížili jsme se také díky neobvyklému příběhu, který nás pojí s našimi staršími bratry. Tak jako Martin kráčel ve šlépějích svého bratra Simona v biatlonu, já jsem následoval svého bratra Patrice, bronzového medailistu na kánoi na Olympijských hrách v Atlantě. Stejně jako on jsem pomalu prošel od postavení malého bratra, který napodobuje velkého, až do pozice jeho soupeře. Tento příběh trochu zvláštní bratrské rivality nebyl vždycky jednoduchý. Ale dnes myslím, že oba dovedeme posoudit, do jaké míry byly sportovní dráhy našich starších bratrů nevyčerpatelným zdrojem inspirace. Jestli jsme mohli zažít jedinečné olympijské vzrušení, pak je to z velké části díky nim.

Ale tady končí srovnání. Martin je mutant! Když spolu jdeme jen tak „pro radost“ na běžky, tak zatímco já jedu se svými syny klasický okruh, on vyběhne soupaž červenou sjezdovku pro sjezdové lyžování… A když zrovna nejsou závody, jezdí v horách šest hodin na kole z jednoho průsmyku do druhého. Hlavně na mě dělá dojem svou přesností. V mém sportu, stejně jako v mnoha jiných, musíme být na vrcholu čtyřikrát nebo pětkrát za rok. Martin se účastní každý rok třiceti závodů a často právě on zvedá ruku v cíli. Je jako parní válec!

Kromě své fyzické síly a taktické inteligence se také se zvídavostí, vnímavostí a neobyčejnou upřímností sobě vlastní angažuje. Vrhl se do bitvy za kandidaturu Paříže pro Olympijské a Paralympijské hry v roce 2024 ještě dřív, než jsme oficiálně kandidovali, a v roce 2014 se stal předsedou pracovní skupiny mládeže v rámci diskuse „Olympijská ambice“. Během tří let tam vždycky byl, když jsme potřebovali jeho podporu, dokonce i mezi dvěma závody mistrovství světa, až do vítězství Paříže 13. září 2017.

*

Martinovi není ještě ani třicet let, a už se zapsal do historie biatlonu. Ale hlavně patří mezi ty mistry, kteří tak dominují ve své disciplíně, že se nakonec stávají šampiony mimo všechny kategorie. Martinovi není ještě ani třicet let, a už se zapsal do historie sportu.

Je opravdovým vzorem nejenom pro mé syny, ale i pro milióny Francouzů a sportovních fanoušků po celém světě. Jeho olympijský sen se stal snem miliónů lidí. To je síla sportu: inspirovat další sny o zlatě a sněhu.

Tony Estanguet,

trojnásobný olympijský vítěz ve vodním slalomu

K dyž jsem projel cílem, všechno se seběhlo velice rychle. Měl jsem jen čas obejmout fyzioterapeuta a zavolat své partnerce Hélène do Francie, abych jí řekl, že ji miluji, a pak už jsem se musel řídit protokolem.

Vlečou mě z mixzóny, kde v přímém přenosu odpovídám televizím, na květinový ceremoniál. Na tribuně vidím rodiče a zamávám jim. Chtěl bych se jich dotknout, abych se ujistil, že ta vřava je skutečná, ale povinnosti mi to nedovolují. Podám kytici, kterou jsem právě dostal, Cathy, tiskové mluvčí týmu, aby ji předala mé matce, zatímco mě odvádějí na tiskovou konferenci.

Současně s poctami zjišťuju, že vydařený závod měří mnohem víc než patnáct kilometrů. Po novinářích se ocitnu před lékaři kvůli antidopingové kontrole. V čekárně mám konečně čas podívat se na mobil. Nepřetržitý příval blahopřání. Víc než sto padesát zpráv během deseti minut po závodě a telefon neustále vibruje každé dvě vteřiny!

Chci na každou zprávu odpovědět – a také to udělám –, ale teď jsem jimi zavalený. Píšu Thierrymu Dusserrovi, mému trenérovi z mládí, a děkuju mu, že mi pomohl dostat se až sem, a další Pascalu Étiennovi, který mě trénoval minulý rok a bojuje s rakovinou – svůj boj prohraje o několik dnů později.

Konečně vcházím do kontrolní místnosti. Prostředí je zvláštní, je tady cítit podezíravost. Antidopingová kontrola při Světovém poháru v biatlonu^1 pro mě rozhodně není rutinní záležitost. Na hrách je to stejné. Po odběru krve se musím nahý vymočit před neznámým člověkem na záchodě, jehož stěny, podlahu a strop tvoří zrcadla. I když nejsem zrovna stydlivý, je to pro jedenadvacetiletého mladíka divná zkušenost.

Poté, co si popáté ověří číslo nejdůležitějších vzorků v mé krátké kariéře, odjíždím ve velkém 4 × 4 GMC do olympijské vesnice ve Whistleru. Dojezdil jsem autobusem, začínají privilegia.

Když tam dorazím, vím, že časový harmonogram bude napnutý: musím se najíst, nechat se namasírovat, abych se zotavil, a připravit se na předávání medailí, které se koná ve městě. Potkávám několik sportovců z francouzské výpravy, pozdravíme se jen krátce, ale cítím, že jejich blahopřání a úsměvy jsou upřímné.

Je šest večer, když odjíždím na předání medailí. Jsem rozrušený a nemohu se dočkat, až konečně dostanu medaili, o níž všichni mluví už pět hodin od konce závodu s hromadným startem.

Na místo ceremoniálu přijíždím o hodně dřív. V místnosti v zákulisí se ocitnu ve společnosti dalších dnešních medailistů. Protokol MOV je vážný a přísný. Je nepředstavitelné, že by se před takovou mezinárodní institucí medailista opozdil nebo nepřišel. Sedáme si do velkých pohovek a využíváme první klidnou chvíli dne k odpočinku a k vzájemným blahopřáním. Silvan Zurbriggen, který právě získal bronz v alpském lyžování a jezdí stejně jako já na lyžích Rossignol, mi tiskne ruku. Ještě teď si vzpomínám, jak na mě velikost jeho ruky zapůsobila! Naráz si připadám vedle těch mnoha několikanásobných medailistů velice mladý.

Dlouho se bavím s Němkou Magdalenou Neunerovou, kterou sotva znám. Právě získala svou druhou zlatou medaili v biatlonu. Připadá mi nesmělá, ale je sympatická. Koutkem oka vyhlížím americkou hvězdu Bodeho Millera, abych ho požádal o fotku, ale on trochu stranou, s kšiltovkou staženou do čela neustále telefonuje.

Po nekonečném čekání zazní olympijská hymna. Vstupuji na scénu za Slovákem a Rusem, kteří jdou na stupně vítězů se mnou. Pak si všimnu Francouzů a usměju se, když vidím, jak mávají modrobíločervenými vlajkami. Trvá mi několik vteřin, než je ze své pozice rozpoznám, nejsem zvyklý stát na pódiu. Konečně dostávám medaili. Mou medaili.

Je jen stříbrná, ale je nejkrásnější. Je zvlněná a jsou na ní vyryté kmenové motivy indiánů z Britské Kolumbie.

Nemohu od toho nádherného předmětu odtrhnout oči. Moje první skutečná medaile…

Do přítomnosti mě přenesou tóny ruské hymny, kterou hrají na počest olympijského vítěze Jevgenije Usťugova. S respektem si sundám čepici a podívám se směrem k francouzskému družstvu. Jsou tam všichni: Stéphane Bouthiaux, kondiční trenér, Siegfried Mazet, střelecký trenér, Christian Dumont, vedoucí francouzského týmu, naši čtyři skvělí servismani, Gaël Gaillard, Christian Favre, Olivier Gonon a Greg Deschamps, ale také trenéři holek, Polo Giachino a Lionel Laurent. Nalevo od biatlonistů a organizátorů francouzské výpravy vidím matku a mladšího bratra Brice, strýce s kamerou v ruce a otce, který něco schovává za tříbarevnou vlajkou.

Neviděl jsem Simona, svého o čtyři roky staršího bratra, s nímž prožívám toto krásné životní období, jehož jsem následoval v biatlonu, až jsem se s ním potkal v reprezentaci Francie a potom i tady, na Olympijských hrách ve Vancouveru. Nemohu Simona najít, ale vím, že tady je.

Přijel do Kanady na pozici světové jedničky a byl přesvědčený, že mu osud dopřeje vyvrcholení jeho kariéry, ale proletěl hrami jako pouhý stín, hodně vzdálený své normální výkonnosti. Hvězdou francouzského týmu je přece Simon… Když jsem ho v cílovém prostoru objal, řekl jsem mu: „Tuto medaili měls mít ty.“ Teď ho chci najít, abych s ním mohl tuto chvíli sdílet.

Když ho konečně najdu, ztuhne mi v žilách krev. Pláče. Je schovaný za otcovou tříbarevnou vlajkou.

Právě prožívám nejkrásnější chvíli svého života, zatímco on prožívá tu nejhorší. Chci teď udělat jen jedno, sestoupit ze stupňů vítězů a jít za ním. Ve zlomku vteřiny mě přešel úsměv, který mě od rána neopustil.

Můj bratr je sklíčený, a to je důležitější než jakékoli olympijské stupně vítězů.

1 Pro nezasvěcené viz dodatek „Základy biatlonu“.

Kapitola 1

Sourozenci

Když se pokouším analyzovat pohnutky, které mě přivedly k mé sportovní dráze, nemohu vynechat svou rodinu, mé dva bratry, Brice a Simona. Když přemýšlím o vývoji mého povolání, na tu neuhasitelnou vnitřní touhu, všechno mě vrací do našeho dětství.

Bylo by určitě přehnané říkat, že všechno se odehrálo tam. Během svobodného a radostného mládí, které nám dopřáli naši rodiče, spolu s místem, které mi připravil osud uprostřed sourozenců, mezi mladším Bricem a starším Simonem.

Když se pokouším objasnit výběr svého poslání, svůj bláznivý plán stát se šampionem, musím vzít v úvahu mnohem více prvků. Ale je jisté, že jestliže jsem vždycky měl kdesi v sobě zrnko (gen?) závodníka, pak toto neobyčejné dětství a mé postavení v rodině mu pomohlo vyklíčit.

Mám-li být upřímný, musím přiznat, že nejdřív jsem měl ze Simona strach. Byl to můj velký, o čtyři roky starší bratr, a když jsem se jako dítě pral s Bricem, nejmladším z nás, Simon ho důsledně bránil, a já jsem se pak musel utkat s ním. A to už zdaleka nebylo to samé!

Nemyslete si ale, že jsme byli vychováváni v bojovném ovzduší. Naopak, rodiče, a hlavně matka, nenáviděli, když se konflikty řešily jinak než dialogem. Ale ti, kteří to prožili, vědí, že sourozenci až do puberty řeší mnoho věcí pěstmi.

Rodiče se o nás starali, zvolili pro naši rodinu hodně přírodní životní styl, po němž tehdy toužili, ale zároveň nám nechali obrovský svobodný prostor.

Matka byla logopedka a otec horský vůdce, a když mi bylo pět nebo šest let, stali se správci velmi izolované ubytovny, vzdálené od Font-Romeu půlhodinu autem. La Cassagne byla nádherná kamenná stavba se stodolami, stájí, společenskými místnostmi a velkými hostinskými pokoji a k tomu patřil ještě náš obrovský dům. To všechno uprostřed přírody, patnáct kilometrů od nejbližších sousedů.

Jeden přítel mých rodičů si postavil blízko nás úly a dával nám spoustu sklenic s medem, které jsme s Bricem prodávali ubytovaným hostům. Pravidelně se stávalo, že než se rodiče vrátili, museli jsme je ubytovat sami. Byli jsme zodpovědní, nezávislí, svobodní. Šťastní. Když matka skončila ve své ordinaci v Saillagouse, starala se o sad a zeleninovou zahradu, vařila a ubytovávala klienty. Také nosila otci do hor zásoby jídla, když byl na týdenních túrách se skupinou dospělých, kteří si oblíbili jeho služby i služby jeho soumarů.

Později, až mi bude asi deset let, mi otec párkrát dovolí, abych šel s ním. Budu tedy kráčet šest nebo sedm hodin denně stejně rychle jako velcí, povedu koně a pak budu pomáhat stavět tábor. Tyto chvíle budu milovat, budu hrdý na to, že jsou dospělí ohromení mou výdrží. Budu miláček, malá hvězda ve skupině…

Zatím jsem v La Cassagne prožíval život snů. Hrávali jsme si s Bricem v obrovském stromě, který jsme si zařídili jako vesmírný koráb. Byli jsme si velice blízcí. Každý červen jsme snili o Roland-Garros, byli jsme jediní hráči na hrbolaté hliněné cestě, která vedla kolem našeho domu. Brice byl v těch letech můj nejlepší partner pro hry. Simon se od nás rychle odpojil, logicky dával přednost kamarádům svého věku. Do školy jsme museli chodit kilometr a půl k silnici, kde nás nabral minibus objíždějící samoty. Otec se kromě svých koní staral ještě o tři andaluské koně určené na porážku. Pravděpodobně na nich nikdo nikdy nejezdil, ale my jsme s Bricem byli jejich oblíbenci a dlouho trvalo, než matka pochopila, že chlupy, které nacházela po návratu ze školy na našich kalhotách, patří jim. Tajně jsme na nich jezdili až k cestě, abychom nemuseli jít pěšky.

Takže si snadno můžete představit náš tak trochu hippie životní styl. Měli jsme místnost s televizí, ale chodili jsme tam jen zřídka, když jsme s matkou prodiskutovali – tedy vyjednali – povolený program. Bývala to „Ushuaïa“, „Kořeny a křídla“ nebo „Thalassa“, někdy nějaký film na kazetě nebo v neděli odpoledne animovaný film. Maminka dávala vždycky přednost společenským hrám. Je jasné, že jsem nerad prohrával, dokonce i v pexesu…

I když byli rodiče velmi zaměstnaní ubytovnou a svou prací, vždycky si našli čas, abychom jeli společně na prázdniny.

Tak jsme v roce 1996 strávili léto v Quebeku. Ten rok si pamatuji díky Olympijským hrám v Atlantě, kdy jsme se dívali se Simonem na televizi v obýváku kanadských přátel našich rodičů, kteří vlastnili medárnu u ostrova svatého Vavřince. Matka tvrdí, že naše povolání začalo tam, na gauči u obrazovky, kde jsme sledovali úspěchy Michaela Johnsona nebo Marie-José Pérecové…

Jiné léto, o několik let dříve, jsme měli jet někam do střední Francie a motor našeho Renaultu express vypustil po padesáti kilometrech duši. Otec se tedy rozhodl pronajmout u pobřeží v Argelès-sur-Mer plachetnici, abychom podnikli okružní plavbu po Středozemním moři, na niž jsme navíc přibrali jednoho mého bratrance. Ten měl jen nejasný pojem o navigaci, ale jemu to stačilo. Otec nevypadal znepokojeně, tvářil se, že má všechno pod kontrolou, i když si asi v duchu musel říkat, že je šílenec, když tahá svoje kluky do akcí, které někdy byly na samé hranici bezpečnosti. Pamatuji si, že jsme s bratry a s bratrancem strávili nějakou dobu v záchranném člunu, a zatímco plachetnice plula, já jsem uprostřed širého moře skočil do vody… Nevím, jestli se doba tak změnila, ale nám to připadalo normální, zatímco dnes bych se svými dcerami nedělal ani desetinu toho, co jsme tehdy dělali my.

Také jsme byli v Maroku, kde otec organizoval pro klienty několik túr na horských kolech. V soutěskách, kudy jsme putovali, byly záplavy, místní průvodce byl nervózní, ale otec mu řekl, že ví, co dělá. Nakonec jsme zůstali uvěznění u vesnice našeho průvodce. Byla to tradiční ves na velmi odlehlém místě. Pozval nás k sobě na tři dny, dokud se cesta neuvolnila. To byl velice silný moment. Ti lidé neměli téměř nic, ale vypadali, že jsou šťastní, že se s námi mohou rozdělit. Chtěli kvůli nám udělat oslavu. A byla to třídenní oslava. Před odjezdem jsem dal svou kšiltovku jednomu klukovi, který musel být jen o málo mladší než já. Ještě dnes vidím jeho rozzářené oči a udivený oslnivý úsměv. Díval se na mě, jako bych mu daroval dům. Dojalo mě to. Mohlo mi být tak dvanáct let, ale na ten kouzelný okamžik jsem nezapomněl.

Být první

Samozřejmě že v příznivých životních podmínkách na horách byl sport naší hlavní činností. Alpské lyžování, dlouhé vycházky na sněžnicích nebo na běžkách v zimě, túry, kolo, běh v létě, zkrátka provozovali jsme přírodní sporty, ale u mě se už tehdy projevovala soutěživost. Ať šlo o jakýkoli pohyb, musel jsem být na vrcholu první. Simon začal hrát lední hokej a já jsem ho samozřejmě následoval. Ale stejně jako o něco dřív v judu jsem si uvědomil, že nejsem stvořený pro kontaktní sporty. Předpokládám, že nás také brzdily vysoké náklady na tyto sporty. Je tedy přirozené, že jsme Simon, Brice i já zvolili běžky. V lyžařském klubu jsme jen pokračovali v tom, co jsme dělali doma. Vedoucí kladli důraz hlavně na radost, na objevování našeho okolí, ale už tehdy viděli, že bratři Fourcadové mají jakési schopnosti a v mém případě i určitou chuť závodit.

Když jsem ze školy přinesl dobrou známku, na což jsem byl hrdý, znamenalo to, že jsem nejlepší. Když jsem byl až druhý, byl jsem zklamaný a bylo to na mně vidět.

Ve sportu to samozřejmě bylo ještě horší. Na druhém stupni jsem chodil ve Font-Romeu do sportovní třídy a se mnou chodili kluci, kteří dělali naplno atletiku, zatímco já se věnoval běžkám. To mi nezabránilo, abych se nerozplakal, když jsem nevyhrál přespolní běh. Stalo se to jenom jednou, v šesté třídě. Pak jsem si pro sebe zabral nejvyšší stupeň až po gymnázium.

Simon, který mi všude prošlapával cestu, hrál roli staršího bratra dokonale. Několikrát mi zabránil, abych se porval. Dokonce i Thibaut, který se stane jedním z mých nejlepších přátel, mi chtěl ze začátku rozbít hubu. O mnoho let později se Simonovi přizná, že ho od toho odradila jen vyhlídka, že by měl co do činění s ním.

Simon se rozhodl pro biatlon, aby byl se svými kamarády. Já jsem sledoval svého staršího bratra. Z dálky. I když ho to dráždilo. Myslím, že se tehdy trochu hledal. Pak postupně dozrál k tomu, aby se tělem i duší věnoval jednomu sportu. Rozhodl se, že se mu bude doopravdy věnovat i poté, co těžce prožíval zklamání, když ho nevybrali pro mistrovství Francie, zatímco jeho nejlepší kamarádi tam jeli.

To já jsem byl spíš talentovaný a hlavně amatér. Byl jsem v týmu Východních Pyrenejí a pravidelně jsme jezdili do Alp na soustředění a na závody s našimi nepřáteli z Horních Pyrenejí.

A tam jsem potkal Hélène.

„Uvidíš mě častěji v televizi než ve skutečnosti…“

Když si pročítám dopisy, které jsme si psali, skoro se stydím, jak mi přijdou dětinské. Kluk, to je přesné označení toho, čím jsem byl, když jsme se potkali na Mistrovství Francie družstev v Alpách. Muselo mi být tak jedenáct nebo dvanáct let, ale byl jsem upovídaný a neměl jsem žádné zábrany. Byla o rok starší než já. Líbila se mi, strčil jsem jí tedy pod dveře vzkaz s otázkou, jestli by mě chtěla políbit. Překvapivě můj návrh nepřijala! Pokud si pamatuju, poslala mi krátkou odpověď ve smyslu: „Ach ne!“ Myslím, že mě doopravdy brala jako nějakého blbečka, a měla pravdu.

O rok později jsme se znovu setkali ve Font-Romeu, kde nás oba uvěznila sněhová bouře. Znovu jsem se pokusil o štěstí. Myslím, že jsem byl určitě méně neohrabaný. V tom věku se člověk učí rychle a nesmírně se mění…

Od toho slavného víkendu neuběhl jediný týden, kdy bychom spolu aspoň hodinu netelefonovali.

První část našeho příběhu pomalu pohasla kvůli velké vzdálenosti, která nás dělila, ale znovu jsme se setkali v sedmnácti nebo osmnácti letech, aniž bychom kdy přerušili pouto, které nás spojovalo. V tu chvíli se náš vztah stal trochu vážnější, i když odjela studovat do Toulouse, zatímco ze mě se stával opravdový biatlonista mezi Prémanonem a Villard-de-Lans.

Je to šílené, když si pomyslím, že Hélène je dnes moje partnerka, matka mých dětí. Náš vztah byl od našich čtrnácti let několikrát přerušen, ale nikdy jsme spolu nepřestali mluvit, navzájem si věřit. Jsem přesvědčený, že bez ní by se mi nepodařilo vybudovat stejnou sportovní kariéru. Dodala mi citovou stabilitu, kterou jsem potřeboval. Nikdy jsem jí nelhal o tom, co čeká mě, a tedy i ji, kdyby se rozhodla se mnou žít společný život. Hélène mi nedávno připomněla, co jsem jí řekl, když mi bylo čtrnáct let: „Jestli se staneš mojí ženou, uvidíš mě častěji v televizi než ve skutečnosti…“ Opravdu jsem neměl ani ponětí, že se chci stát tím, kým jsem dnes, ale když si vzpomenu na ta slova, nemohu popřít, že jsem musel mít nějaké vnitřní přání, nějakou intuici. Chtěl jsem být jako ti chlápci na plakátech, které jsem měl pověšené v pokoji. Chtěl jsem být šampiónem na fotce. Bylo to víc než jen chuť. Plamen, malý plamínek, který neuhasínal.

Kapitola 2

Ve stopách svého idolu

Po roce v internátní škole ve Font-Romeu se Simon rozhodl odejít do Alp, na sportovní gymnázium ve Villard-de-Lans. Nejdřív bydlel na školním internátu a pak ve svém vlastním bytě.

Makal jako šílený. Dělal toho víc než všichni ostatní a jeho trenér Thierry Dusserre rychle pochopil, že má v rukou zlatý poklad. Simon byl takový, buď všechno, nebo nic. Žil v té době jako mnich, o jakém sní všichni trenéři. Navíc myslím, že a priori proto, že pocházel z Pyrenejí, myslel, že bude špatně přijat ostatními lyžaři, kteří pocházeli z Alp. To se pravděpodobně nestalo, ale to mu nezabránilo vrhnout se do práce, takže dělal pokroky nebývale rychle.

Ve vzácných chvílích, kdy se vracel domů, to bylo pro mě jako návrat Mesiáše. Už jsme nebyli ve věku pěstních soubojů, naše vztahy se v tomto ohledu naprosto uklidnily. Ve skutečnosti se bratr stal mým idolem. Dokonce jsem ani neuvažoval, že bych se s ním mohl měřit, prostě jsem jen chtěl kráčet v jeho stopách.

Jednou či dvakrát jsme za ním jeli na návštěvu do Villardu a já jsem byl hrdý, že mohu potkat ty, kteří ho obklopovali. Byl součástí vynikající společnosti, byl nejlepší francouzský juniorský biatlonista. Brzy bude nejlepší na světě, o tom nepochybuje ani on, ani já. Měl jsem to štěstí doprovázet ho při střídavém běhu s jeho trenérem a mentorem Thierrym Dusserrem. Zřejmě jsem se držel zpátky, abych se nezesměšnil. Faktem je, že jsem na Thierryho udělal dojem, aspoň mi to o pár let později řekl.

Každopádně jsem se nakazil. Také jsem chtěl poznat, co Simon prožívá, ale netroufal jsem si ani představit, že bych mohl být stejně úspěšný jako on. Ta myšlenka ve mně jen bobtnala, až se stala téměř obsesí. To je bezpochyby mou katalánskou povahou: mám tvrdou hlavu, a když se v ní usadí nějaká touha, musím jít až nadoraz, dělám všechno, abych ji naplnil.

Žádost o povolení odjet

Toho roku Jean-Guillaume Béatrix a Grégoire Jacquelin skončili na děleném prvním místě na mistrovství Francie dorostenců. Oba reprezentovali Dauphinéský lyžařský svaz a trénoval je Thierry Dusserre. Já jsem skončil uprostřed tabulky, určitě jsem měl potenciál, ale nebyl jsem na jejich úrovni. Podle mě existovalo jediné řešení, jak se zlepšit: připojit se k jejich tréninkové skupině, to znamená odjet z Pyrenejí do Alp a a přidat se jako Simon k vrcholové skupině ve Villard-de-Lans.

Abych byl zcela upřímný, nejsem si jistý, co mě lákalo víc: nezávislý život daleko od rodičů, nebo fakt, že, řečeno sportovní terminologií, Dauphinéský svaz byl téměř nutnou zastávkou, jak se dostat výš.

Věděl jsem, že mohu být přijat do elitní skupiny. Jednak proto, že jsem měl slušnou výkonnost a z odborného pohledu se ještě mohla zlepšit. Ale také díky faktu, že jsem mladší bratr Simona Fourcada a že bratrovo vystupování a výkony zahrnovaly celou rodinu! Sondoval jsem u Thierryho Dusserra, který s mým přijetím předběžně souhlasil. Zbývalo získat souhlas rodičů…

Uprostřed zimy jsem začal pracovat na domluvě. Dorážel jsem na ně měsíce; nadhodil jsem to téma při každém jídle. Byl to opravdový boj s nejistým výsledkem: mysleli si, že v patnácti letech nejsem ještě dostatečně emocionálně zralý, abych odešel, a také si byli vědomi, jakou finanční oběť by to pro ně představovalo. Dva synové jako vrcholoví sportovci, to už je opravdový zásah do rozpočtu. Opravdu jsem si nebyl jistý, jestli to po nich mohu chtít, ale měl jsem strategii, smlouvání. Systematicky jsem je uplatňoval. Dokonce jsem si nechal podepsat v rodině žádost, aby mě pustili!

Koncem jara ustoupili. Myslím, že matku přesvědčil dědeček z otcovy strany, aby mě to nechala vyzkoušet. Byl jsem v Briceově pokoji, když mi řekli: „OK, pojedeš.“ Nevzpomínám si na žádný další detail, myslím, že jsem neviděl, ani neslyšel nic jiného, než že se můj sen splní. Okamžitě jsem telefonoval Thierrymu Dusserrovi, a bylo to!

Pozval mě uprostřed léta na soustředění do Cévennes se zbytkem skupiny. Ve zbylém čase jsem pracoval na plavecké základně u jezera Matemale, uklízel jsem materiál, pomáhal jsem při úklidu… Majitelem byl otec Thibaulta, který mi chtěl před pár lety rozbít hubu, ale od této chvíle se stal mým nejlepším přítelem. Dopoledne jsem míval volná, abych mohl trénovat, makal jsem odpoledne až do osmi do večera. Vracel jsem se (nebo ne) večer domů, nebo jsem šel slavit s kamarády.

Jednou v noci, když jsem odcházel z večírku, jsem zůstal sám s Thibaultem v chatě jeho rodičů nad jezerem. Na stole nechali klíče od svého auta. Nevím, co nám proběhlo hlavou…Vzali jsme klíče a šli se projet. Thibault měl stejně jako já patnáct let, takže samozřejmě neměl řidičák. Po pár kilometrech se nám nezadařilo a škrábli jsme o strom. A ne, že bychom jenom pokrčili plech. Byl to silný náraz, jen zázrakem jsme se ani jeden nezranili. První věc, kterou jsem Thibaultovi po nárazu řekl, bylo: „A do prdele, teď mě naši nenechají odjet do Villardu!“

Přesto jsem zavolal otci, aby pro nás přijel. Měli jsme štěstí, že než mi začal nadávat, spatřil nejdřív vrak auta obtočený kolem stromu. Dodatečně měl takový strach, co se nám mohlo stát, že zůstal v klidu. Druhý den nám rodiče vyhubovali. A hlavně jsme museli za svou obrovskou blbost zaplatit účet. Thibault pracoval celé léto bez výplaty, aby dluh rodičům splatil. Ke mně byl jeho otec shovívavější, zabavil mi jen část platu… Na oplátku jsme byli umístění pod ochranný dozor a každý ve svém koutě. Jeden makal dopoledne, druhý odpoledne a povolení k večerní zábavě nám obzvlášť zredukovali.

Tváří v tvář smrti

Tak pomalu uplynulo léto s výjimkou krátké přestávky na soustředění v Cevennách. Přijali mě dobře a bez problémů jsem si našel ve skupině místo. Rychle jsem se sblížil s Jeanem-Guillaumem Béatrixem, ale také s Marií-Laure Brunetovou, která stejně jako já přijela z Font-Romeu.

Mé zářijové stěhování do Villardu bylo trochu komplikovanější, musel jsem si najít své místo v kolektivu. Na pokoji na internátě jsem bydlel s třemi alpskými lyžaři a atmosféra tam byla naštěstí dobrá. O víkendech jsem navštěvoval svou hostitelskou rodinu, Chantal a Bruna Dusserovy. V týdnu jsem chodil s jejich dcerou Marine do školy. S nimi jsem se cítil, skoro jako kdybych patřil do rodiny. Chantal pochází také z Pyrenejí a Bruno pracuje v Rossignolu jako vedoucí manažer výroby klasických lyží. Takže by se dalo říct, že žijeme ve stejném světě… Ve skutečnosti jsem byl jeden sportovec z mnoha. Počet tréninků rostl. Rychle jsem dělal pokroky. Nic nenasvědčovalo tomu, že během několika týdnů jen tak tak uniknu smrti podruhé…

V říjnu, když napadl první sníh, jsme odjeli na soustředění do Alpe-d’Huez. Thierry Dusserre nám zařadil do programu trénink střelby, ale rozbouřené počasí nás nouzově zahnalo do tělocvičny.

Museli jsme opakovat střelecké pohyby, ale naprázdno, bez nábojů v zásobnících. Říká se tomu „suchá střelba“. Pracuje se automaticky, cvičí se postoj: nabíjí se se zavřenýma očima, neúnavně se opakují pohyby, které budeme muset na závodech vykonávat bez zaváhání. Pamatuji si, jak Thierry říká: „Dobře, teď jste na prvním zimním závodě, probíhá výběr na Evropský pohár, přijíždíte na střelnici, oddechujete, vezmete malorážku, položíte prst na spoušť, a když jste připravení, vystřelíte.“ Stáli jsme ve třech řadách proti zrcadlové stěně, abychom viděli, jestli stojíme správně. Byl jsem první. Za mnou, trochu vlevo, stála jedna dívka ze skupiny. Na Thierryho rozkaz jsme si vzali malorážky, umístili zásobník do závěru, zalícili, zamířili a pak vystřelili na svůj odraz v zrcadle. Normálně jsme měli slyšet prázdný náraz. Prázdné „klap“. Myslel jsem, že je to špatný vtip, když jsem uslyšel „BUM“. Ale když jsem zvedl hlavu, uviděl jsem před sebou rozbité zrcadlo. Jen malý kousek nad odrazem mé hlavy…

Okamžitě jsem si pomyslel, že jsem udělal hloupost a zapomněl náboj v zásobníku. Už jsem se na sebe začínal zlobit, že jsem se dopustil takové chyby. První věc, která se učí v biatlonu při zacházení se střelnou zbraní, jsou pravidla bezpečnosti. Když na konci tréninku vyhodíme zásobník, ověříme si, jestli uvnitř nezůstal nějaký náboj, že je závěr prázdný. Velmi rychle se tyto pohyby zautomatizují a tuto zodpovědnost nám pořád připomínají. Věřil jsem, že tam náboj nemám, a když jsem otevřel závěr, nábojnice tam opravdu nebyla. Rána tedy nemohla vyjít z mé malorážky. Otočil jsem se. Dívka za mnou zrovna kontrolovala svou zbraň. A bylo to jako zpomalená scéna ve filmu. Nábojnice se vymrští, spadne na zem a odrazí se… Když jsme odešli z venkovní střelnice, zapomněla vyprázdnit zásobník, neuvědomila si, že když nabíjela, strčila náboj do hlavně, doopravdy vystřelila a kulka ráže .22 proletěla několik centimetrů od mé hlavy.

Zpátky na start

Kromě tohoto incidentu, který mě navždycky poznamenal, rok uběhl spíš dobře. Po sportovní stránce můj pokrok a výsledky předčily má očekávání. Získal jsem tituly v biatlonu, mezi běžkaři jsem patřil mezi pět nejlepších Francouzů a kvalifikoval jsem se na Mistrovství Evropy v Rakousku. Ve škole to bylo složitější. Myslím, že internát mi příliš nevyhovoval, a kdybych neměl na pokoji tři kamarády, určitě bych tam nevydržel celý rok. Ostatní biatlonisté v mém věku byli místní, a vraceli se tudíž domů k rodičům, sourozencům, přátelům z dětství… Tak rád bych to dělal jako oni.

Ve škole jsem se moc dobře neučil. Když přišlo jaro, všechno bylo špatně. Konec se závody, přede mnou perspektiva dlouhé přípravy, skoro osm měsíců, než budu moct čelit soupeřům, začínají mi chybět kamarádi a kamarádky z Font-Romeu, vzpomínka na krásné léto strávené na břehu jezera, to všechno přispělo k tomu, že jsem upadl do jakési deprese. Měl jsem pocit, že jsem si právě zkazil mládí.

V tréninkové skupině bylo napětí. Thierry už plánoval další sezónu, zatímco my jsme se potřebovali trochu uvolnit. Možná mě paradoxně také vyděsily Simonovy tituly juniorského mistra světa. Byl jsem si vědom množství práce a odříkání, které musel obětovat, aby došel až tam, a jestli jsem snil o tom, že budu jako on, určitě jsem nebyl připravený makat stejně.

Na květnové svátky jsem se vrátil domů, setkal se s kamarády a svým dřívějším životem. Místo aby se mi zlepšila nálada a povzbudilo mě to, ty návštěvy mě přesvědčily, že jsem se ve Villardu vydal špatnou cestou, která je příliš vzdálená od mého předchozího života. Chtěl jsem znovu žít jako puberťák bez zodpovědnosti a jiných cílů, zapadnout zase mezi své kamarády. Chtěl jsem pracovat na plavecké základně, udělat si lodní lístek, abych povýšil. Už jsem nechtěl podstupovat všechny ty nezbytné oběti, abych byl nejlepší na prvním podzimním soustředění. Chtěl jsem prožívat léto stejně jako předtím! Ale abych zvládl nároky svého sportu, věděl jsem, že dva měsíce nicnedělání se vylučují se vznešenými cíli, které jsem si vytyčil. Uvědomil jsem si, že mezi tím, čím chci být, a tím, co jsem připravený tomu obětovat, je posun.

Svěřil jsem se Jeanu-Guillaumovi a několika dalším ve skupině a také svým rodičům. Složitější bylo říct to Simonovi.

Měl jsem strach, že ho zklamu. Od konce dětství jsme se nikdy neviděli tak často, jako když jsem za ním přijel do Alp. Bylo to, jako by se naše individuální plány na úspěchy v biatlonu staly plánem nás obou. Naše společná vášeň nás sblížila, a třebaže jsme každý měli své přátele a svůj plán, trávil jsem u něj ve Villardu spoustu času. O víkendech jsem byl po týdnu na internátě ve své hostitelské rodině, ale pravidelně jsem chodil k Simonovi. Za celý náš život jsme si nebyli tak blízcí. Myslím, že on byl také hrdý, když o nás v lyžařském světě mluvili jako o „bratrech Fourcadových“.

Dotklo se ho, když jsem mu oznámil, že končím, že se vracím. Zároveň se mi to ale nesnažil rozmluvit, myslím, že se v nějakém okamžiku cítil stejně jako já. Jarní blues je jev, který znají klasičtí lyžaři. Půl roku bez sněhu, šest nevděčných měsíců, kdy pracuješ sám nebo skoro sám, a zaručeně víš, že to bude dlouhé, že to bude tvrdé a že plody tvé práce, pokud jsi ji dělal dobře, sklidíš až v prosinci, když všechno půjde dobře… To odradilo už nejednoho. I Simon si touto fází prošel. Já jsem nebyl schopný v šestnácti letech na půl roku zatnout zuby.

Když jsem to Simonovi oznámil, zbývalo promluvit s jediným, s nímž jsem se neodvažoval potkat, Thierrym Dusserrem.

Byl jsem celý nesvůj, když jsem mu stál tváří v tvář, protože jsem k němu cítil (a pořád cítím) obrovský respekt. Samozřejmě jako k muži, ale také jako ke vzoru, který představuje svou profesionalitou a bezmezným pracovním nasazením pro biatlon. Svému sportu a svým sportovcům dává všechno. Pravidelně jsme u něj přespávali, abychom na soustředěních ušetřili, dával nám najíst, všechno nám zařizoval. A já už jsem nechtěl sportu věnovat tolik jako on. Nedovedl jsem si představit, že se na podzim vrátím, když neobětuji sportu nutné úsilí, jaké od nás všech čekal. Nedovedl jsem si představit, že budu zpět ve skupině, aniž bych pro to udělal aspoň minimum. Dobře jsem věděl, že by se to okamžitě poznalo při první vyjížďce na kolečkových lyžích: vrcholový sport je nemilosrdný pro ty, kdo podvádějí při pracovním nasazení. Nechtěl jsem mu lhát, ani snižovat takovým chováním jeho respekt, ale na druhou stranu jsem už neměl energii a touhu dodržet letní tréninkový plán. Měl jsem dojem, že ho zrazuju, když přemýšlím o tom, že skončím. Všechno to opustím, i když jsem měl velice dobré výsledky. Cítil jsem se provinile, že už nechci pokračovat. Mé rozhodnutí ale bylo definitivní. Nechám biatlonu…

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Martin Fourcade: Můj sen o zlatě a sněhu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.