Faraonova stráž Michail Achmanov
Autorova předmluva

Předkládám čtenáři dobrodružný historický román, který jako většina podobných potřebuje komentáře. Ty jsou umístěny na konci knihy a radím vám, abyste se do nich sem tam podívali, třeba jen proto, abyste si uvědomili v jaké hlubině času se můj hrdina ocitl. Musím poznamenat, že kromě fantastického přenosu hrdiny do minulosti, žádná jiná SF v tomto románu není. V popisu Ta-Kem, neboli Starého Egypta v epoše Nové Říše, jsem se snažil držet reálií, které znají všichni historici zabývající se tímto obdobím.
To se například odrazilo ve jménech osob, geografickým názvech , které se tak mohou čtenáři zdát nezvyklé. Musím připomenout, že Egypťané neměli ponětí o městech jako je Memfis, Théby, nebo například Heliopolis, to všechno jsou řecká jména, která však známe my. Pro Egypťany byl Memefis Men-Nofrem, Théby Uasetem, Heliopolis městem On-Ra. Právě tak nic nevěděli o Libyjcích a Nubijcích, říkali jim po svém – temechu a nechesi.
Občas však musím ustoupit od přesnosti, přenesu některé události z daleko pozdější periody Nové Říše na její počátek, sem tam něco vymyslet, například epizody bitev v Uasetu. Jsem přesvědčený, že to je mé právo spisovatele, protože historici toho o některých klíčových momentech té doby vědí příliš málo.
Jako například nástup určitých osob k moci – bylo to bez použití násilí, nebo naopak to bylo výsledkem kruté celonárodní řeže, eventuelně to byl jen bleskový lokální převrat?
Proč mocné osoby nezlikvidovaly své nepřátele, což by bylo v jejich době obvyklé? Jaký osud čekal tyto lidi v budoucnosti, vždyť moji hlavní hrdinové mizejí ze zápisů historických kronik poměrně mladí, když jim nebylo ještě ani padesát let? Co se s nimi stalo? Postihla je násilná smrt, osudná náhoda, nebo smrtelná nemoc? A nakonec to hlavní tajemství: proč Egypt, v té době nejmocnější stát, po celých dvacet let nebojoval, jako kdyby udělal záhadnou zastávku na cestě k impériu? Určitě to nebylo proto, že by se najednou stal slabým, vždyť těch mírových dvacet let se stalo periodou rozkvětu, stavěly se nádherné chrámy, nastal rozvoj řemesel a umění, byly vypraveny expedice do vzdálených zemí, což nakonec přineslo Egyptu takovou sílu, že ovládl země od Mezopotámie do Ethiopie.
Kromě epizod, které jsem si vymyslel, je tu ještě jedna odchylka od historické pravdy a to jsou jména bohů, která se k nám donesla v řecké interpretaci. Myslím si, že by bylo příliš neobvyklé, kdybych nazýval Osirise, Totha, posvátného býka Apise a ostatní bohy jmény, která používali Egypťané Usiri (Osiris), Dchauti (Toth), Chap (Apis) a tak dále. Tady jsem ustoupil tradici a ponechal jsem tu jména známá nám ještě ze školních lavic a z mnohačetných historických románů. Musím ještě podotknout, že přesnou výslovnost
staroegyptských slov neznáme, protože Egypťané měli znaky jen pro souhlásky a jejich kombinace, zatímco samohlásky v písmu vypouštěli. K výše napsanému bych chtěl ještě dodat několik poznámek, které likvidují některé školní stereotypy o Starém Egyptě. Jsou to opravdu podivuhodná fakta, která dobře znají orientalisti-egyptologové, ale ani zdaleka nikoli všeobecné publikum. Když se nad nimi zamyslíme, je Starý Egypt daleko zvláštnější než civilizace rozumných osminožců z Alfy Centauri, kterou si vymyslel kdejaký sci-fi spisovatel. Především připomínám, že Ta-Kem v průběhu 1500 let (mezi roky 3000 př.n.l. – 1500 př.n.l.) nebyl otrokářským státem, i když nevolníci pocházející z jiných plemen tu určitě existovali, avšak nebylo jich mnoho a používali se hlavně jako osobní sluhové. Pyramidy a další gigantické stavby (chrámy, pevnosti, kanály...) postavili oddíly specialistů a příslušné pracovní síly samotných Egypťanů. Tato práce byla sice povinná, ale placená – jídlem, pitím a oblečením.
Dále připomínám, že i když Egypt měl obchodní vztahy s jinými státy, bylo doma možné získat cokoli: pozemky, domy, potraviny, dobytek, nevolníky, či jakékoli existující věci. Nicméně kupci jako takoví v Ta-Kem neexistovali, právě tak jako peníze. Přesněji řečeno Egypťané vytvořili něco jako virtuální peníze, díky nimž bylo možné ohodnotit jakýkoli majetek, a podle toho se prováděly výplaty, buď v zrní, skotu, látkách, kovu a tak dále. Veškerý „vnější obchod“ byl státní, což znamená že byl v rukách faraóna, a proto jeho pokladníci, kteří obchodní expedice vypravovali a mnohdy i vedli, byli zpravidla i znalci geografie a etnografie.
Egyptští mistři znali desítky způsobů falšování drahocenných kovů a kamenů, ale to, co pocházelo z jejich rukou, nebylo možné považovat za falzifikát. Řekněme taková slitina mědi a stříbra podobající se zlatu, byl pro ně zlatem. Zřejmě opravdu věřili, že smíšením několika kovů, je možné získat jiný a ze skla se dají udělat drahocenné kameny. Rozlišovali mnohé kovy, například normální zlato, bílé zlato (s přídavkem stříbra), nachové zlato (s přídavkem oxidů železa) a všechny ostatní podobné slitiny pro ně byly různými kovy. Zlato se nejvíc se dováželo z Nubie. Bylo ho v Egyptě tak mnoho, že koncem Nové Říše bylo lacinější než stříbro. Zlatými destičkami a lístky pokrývali vrcholky pylonů, podlahy a to nemluvě o sarkofázích. Egypťané žili v pro nás nezvyklém geografickém prostředí. Jejich svět, protažený podél břehů řeky, byl lineárním. Patnáct až dvacet kilometrů od břehu se člověk nacházel v zhoubné pustině, cítil na rtech chuť smrti. Nedalo se utéct do lesů či stepí, nedalo se ukrýt v horách, všechno bylo pod kontrolou státní moci, což vedlo k její nevídané koncentraci a posílení. Faraón nepředstavuje boha, je sám bohem, jedno z vtělení boha, možná to nejzáhadnější, protože pohlédnout do jeho tváře nebylo prostému lidu dovoleno.
Zato ostatní božská vtělení jsou na očích všem a všechno živé je pod jejich neustálým dohledem. Nám, současným lidem, je taková myšlenka nepochopitelná. Když se podíváme na nebe, vidíme slunce. Někteří z nás jsou přesvědčeni, že je to jen řadová hvězda v galaxii, jiní ji považují za božské světlo stvořené Jeho vůlí ve dnech stvoření. Ale Egypťan viděl samotného boha Ra a za nocí zase jiné bohy, třeba Lunu – Totha. Představte si jejich pocity: zvedneš hlavu a setkáváš se pohledem s nesmrtelným bohem. Je to víra v našem pojetí? Spíš, nezničitelné přesvědčení o realitě bohů, v tom, že jejich svět není kdesi jinde, ale slévá se s naším vlastním. Přidám ještě několik zajímavých poznámek a egyptském umění, životě a hospodářství. Domy a paláce stavěli většinou z nepálených cihel, proto z nich nic nezůstalo, oproti „božským“ stavbám, tedy chrámům a hrobkám. Zdomácnili psy a kočky, měli býky, osly, koně, ovce, kozy a prasata. Kromě toho domácí antilopy, gepardy a hyeny (ty chovali na maso). Neměli slepice a zřejmě nejedli vajíčka. Nicméně domácího ptactva měli dostatek – kachny, husy, čápy, holuby, křepelky a dokonce i pštrosy. Kuchyně, v každém případě u bohatších lidí, byla vybraná – množství druhů vína, pivo, cukrovinky (med s ořechy a ovocem) různé druhy chleba. Neuměli násobit a dělit, pouze sčítat a odečítat, ale matematické schopnosti jim stačily na to, aby dokázali změřit území, vyčíslit daně, postavit gigantické stavby. Zanechali nám první encyklopedie, filozofické a lékařské traktáty a v neposlední řadě popisy desítek nemocí včetně cukrovky, očních chorob, pokožky, ženských potíží a stovky receptů na použití léčivých rostlin. V mnohém se od nás liší, od nás dědiců řecko-římské civilizace, ale v lecčems nám jsou až neuvěřitelně blízcí. V jejich jazyce neexistovalo slovo svoboda, ale existovalo slovo láska, našly se milostné písně a starý Egypťan mohl třeba říct: nepolévej medem datle (neplácej nesmysly), nebo od něj ani písek pustiny nevyprosíš (ani loňský sníh by ti nedal).
Historici dokonce mají podezření, že jsme ještě úplně nepochopili jejich teologii a náboženské názory, protože je možné, že nehledě na zdánlivé množství bohů, věřili v jediného Boha, který v sobě skrýval velké množství podob. Jestli je tento předpoklad správný , tak jsme svoji víru nezdědili od Řeků a Římanů, ale od starých Egypťanů.

ČÁST PRVNÍ
Velký Hapi

Objevil se z noční tmy a byl vysoký, silný a statný, ale ve všem ostatním byl podobný synům Ta-Kem a ne zrzavým temechu, ani bělolícím šerdanům z národů moře, ani obyvatelům země Kush. Pokožku měl opálenou, oči a vlasy tmavé, nos a rty ušlechtilých rysů. Tvář patřila k těm, které naši sochaři tesají do kamene, když ztvárňují obličej otce bohů Amona.

Tajný letopis kněze Ineniho, který se potomkům nedochoval.
Kapitola 1 Porážka

„ Podvedl mě! Podvedl mě, machometánskej pes!“
Dveře se zavřely za Baštarem a zakryly tak poslední zlomek nebeské modři, sluneční svit, větve platanu třepající se ve větru. Cvakly závory. Teď už jen žárovka u stropu osvětlovala velké sklepení, osm metrů na šest. Vlevo kýbl místo záchodu, zprava stará, proležená matrace jako postel. Hned vedle ní miska s prosnou kaší a hliněný džbán s vodou. Zbylý prostor zabírají nástroje, kameny, vědra s pískem a smirkem. Uprostřed sklepení se tyčil, přímo pod lampičkou, náhrobní kámen. Byl prakticky hotový, stačilo jen vysekat datum narození a úmrtí. Semjon vztekle stiskl v ruce kladivo a zíral na náhrobní kámen. Byla velká asi jako člověk, že šedé žuly se zaokrouhleným vrškem, pečlivě opracovaná... Pod tím zaokrouhlením je půlměsíc s hvězdičkou. Trochu níž je rozmarně pokroucená vazba arabských písmen. A ještě níž vlk s vyceněnými zuby. Takové náhrobní desky, i když je to porušení Alláhova příkazu, který zakazuje zobrazování živých tvorů, se dávaly na hroby bojovníků. Podle toho, jak se objednávky v posledních měsících sypaly jako prudký déšť, mohl Semjon soudit o úspěších federálů.
Ostatně, jemu to mohlo být jedno, protože nevěřil, že by se někdy dostali až sem, do zapadlého horského aulu v Čečensku. A i kdyby se sem dostali, tak co by se změnilo? Určitě by ho daleko dřív schovali jinam, nebo přeprodali. Jeskyní a jam tu je nespočet a všechny prohledat není možné... Vždycky se najde místo, kam se dá schovat cenný majetek – Semjona Ratajského, hloupého sochaře z Petěrburku. Když trouba, tak trouba! Vykašlal se na otravné babky a odjel do Chasavjurtu dělat sochy pro místní boháče! Prosím, pánové džigiti! Tomu bystu, tomu celou postavu a ty nejdůležitější persóny zobrazíme na podstavci s křivým jataganem mezi zuby... Tak si zasochal! Sto čtrnáct náhrobních kamenů za dvacet osm měsíců. Naštvaně kopl bosou nohou do misky s kaší, zašmátral v kapse špinavých plátěných kalhot a vytáhl poloprázdnou krabičku Bělomorek. Zapálit si jednu se mu podařilo až na čtvrtý pokus. Tak se mu třásly ruce vztekem. Papirosy byly prémií, kterou mu vydával starý mizera a darebák Baštar za každý dokončený náhrobek. Semjon si je šetřil, vydržely mu i týden. Dával si tři na den, ráno, v poledne a večer. Tabákový blahobyt nebyl největší, zato častěji ho pouštěli na dvorek posedět na sluníčku. Jídla dostával hojnost, aby neztratil sílu. Jak by bez ní mohl otesávat nepoddajný kámen? Takže ho krmili a nezmrzačili ho, dokonce ho ani netrestali za pokusy o útěk, jak se to stávalo jiným. Obzvlášť cenný majetek... Aby ho matka do hajzlu porodila! Zlostně potahoval a cítil, jak mu krev buší ve spáncích. Semjon si už po tisícé pomyslel, že jenom otroci dovedou ocenit svobodu. Dokonce i v naší osvícené době ji mnozí lidé ztrácejí, buď zcela nebo částečně z nejrůznějších důvodů: zloději a vrahové za trest, vojáci při vykonávání povinnosti, fanatici díky oddanosti modlám. Jenže otroctví v té nejrafinovanější podobě bylo čímsi úplně jiným, neadekvátním probíhající epoše. Navíc k tomu lidi, kteří se do něj dostali, nepovzbuzovaly myšlenky o vykoupení své viny, splacení dluhu, nebo víry.
Jaká víra, k čertu! Jaká spravedlnost?! Vždyť bůh je opustil, předhodil je nevinné zlodějům a zrůdám ke krutému potrestání. A dokonce i zrádcům.
V zásadě se Semjon nemohl počítat k pitomcům nebo hlupákům, protože do Chasavjurtu se nevypravil k nějakým podezřelým neznámým, ale ke kamarádovi Kešovi, Kerimu Muratovovi, což byl spolužák na Petěrburské akademii umění, s nímž u kostek a sendvičů vypil nejedno pivo, láhev Stoličné nebo nezapomenutelného portského Agdamu. Keša studoval na katedře malířství. Maloval docela dobré krajinky a bavil se keramikou, zatímco Semjon, nadaný velkou silou, dával přednost dlátu, kladivu a svařovacímu aparátu, tedy spíš kamenosochařství a kovářskému umění. V ty poměrně nedávné roky byli bratry, byli nerozluční jako štětec a malířský stojan, jako kladivo a kovadlina.
Avšak Kerim ho prodal, v přímém nikoli přeneseném slova smyslu. Semjon cenu neznal, ale jeho první majitel, Dukuz z Gudermesu jednou naznačil, že jeho bratkovi-spolužákovi to určitě stačilo na Žigulíka a ještě mu zůstalo na pivo. Což znamenalo možnost vyjíždět si na pikniky se vším komfortem – jídlem a chlastem a při tom v dobrém vzpomínat na kámoše... U Dukuze se Semjon příliš dlouho nezdržel, stihl jenom vytvořit jeho portrét v alabastru. Busta byla natolik dobrá, že vzácného umělce přeprodali se značným ziskem.
Tak to začalo.
Dukuz ho prodal Salambekovi, Salambek Hasanovi, Hasan Erbulatovi a Erbulat Baštarovi. Semjonovi se dvakrát podařilo utéct, Salambekovi a Hasanovi. Jenže neúspěšně. Poprvé ho chytili v horách, podruhé přímo v Grozném, na milici, kam z blbosti vlezl. Utéct Baštarovi a jeho bandě synů a synovců neměl šanci. Kolem byly jenom divoké skály a jedna jediná cesta. Tady je cizinec nenápadný jako hřebík v prkně. Baštar nebyl v zásadě špatný člověk, byl věřící, ale jako hlava rodu nenechal nic náhodě. Dobře si rozmyslel, jak výhodně využít Semjonova talentu. Nechal ho dělat náhrobní kameny. Poptávka na tento produkt byla nemalá, nejen v Čečně, ale i v okolí.
Aby otrok pracoval usilovněji, slíbil mu pod přísahou, že ho propustí až dodělá sto čtrnáctý náhrobní kámen. Podivné číslo, nezaokrouhlené, ale podle Baštara tolik bylo súr v koránu. Semjon jim vzdal úctu náhrobními kameny. Od té první, která se jmenovala „Otevírající knihu“ až k poslední, jejíž jméno bylo „Očištění“, „Úsvit“ a „Lidé“. Každý náhrobek s ozdobami přinášel Baštarovi od sedmi set do patnácti set zelených dolarů. Vzhledem k počtu súr ve Svaté knize se mohl počítat k místním boháčům. Mohl projevit i ušlechtilost a dostát slovu, tak jak to pravověrní mají dělat, jenže on byl pravověrně zakalený sovětskou mocí a víc než Korán ctil přísloví: Slepice snášející zlatá vejce, se na svobodu nepouštějí.
Takže sto čtrnáctý náhrobní kámen se pro Semjona nestal stupínkem ke svobodě, ale kamenem podvodu. Baštar se mu vysmál a řekl mu, že žádnou přísahu na Korán nedal a kromě súr jsou ještě přílohy – chadisy, kterých je asi pět set, možná i dva tisíce. S tím odešel a chichotal se do dlouhého vousu. Semjon dokouřil a zamračeně zíral na náhrobní kámen s vlkem. Potom pohodil ve svalnaté opálené ruce perlíkem. Těžké kladivo, vážící dobrých šest kilogramů, a dlouhé víc jak metr by se nejlíp hodilo k tomu, aby rozbil Baštarovi hlavu! Udeřit tak, aby kosti jenom křáply! Aby se mozek rozstříkl po stěnách! Aby spodní čelist odlétla vpravo a horní vlevo!...
Vztekle zaskřípal zuby. Zuřivost v něm bušila, silné svaly se napínaly, prsty se mu zkroutily jako pařáty. Jako kdyby nedrtily rukojeť kladiva, ale hubeňoučký krk otrokáře Baštara. Nenáviděný ksicht se mu vznášel před obličejem a cenil na něj zuby v posměšném úšklebku. V tom okamžiku Baštar vypadal jako vlk, zákeřné čečenské vlčisko zírající na Semjona z náhrobního kamene.
Sochař si odplivl, vycenil na vlka zuby, a zabručel:
„Máš ze mně srandu, mrcho!? Uvažuješ jaké holčiny ti přivedou? A jak je budeš přepočítávat a ožižlávat? A já že se tady budu hrbit ve tvém sklepě a osekávat kámen? Tak hovno! Když chceš kámen, tak budeš mít kámen! Ale ne vcelku, ale na kousky!“
Pozvedl mohutné kladivo a udělal krok k náhrobnímu kameni. V tom okamžiku, jako kdyby se realita před ním změnila v mlhu. Skrz rudý závoj už neviděl ostře zářící žárovku, usmolenou matraci, ani kameny a vědra u stěny. Necítil smrad, neslyšel jak Baštar na dvoře cosi vysvětluje jedné z desítky svých snach. Závoj houstl a rudl.
Zastíral mu pohled, zamlžil rozum. Přesto věděl, že nemine, že kladivo ho poslouchá, udeří přímo do vlčí tlamy a roznese náhrobní kámen v prach. Cítil to bezchybným citem kameníka. Jak se dělají sochy? Vezme se kámen a oseká se z něj všechno zbytečné... ten vlk byl zbytečný, i arabský nápis, i půlměsíc s hvězdou! I Baštar byl zbytečný. Byl čímsi, co bylo nutné odsekat z monolitu života, změnit na štěrk a prach... jak Baštara, tak i Kešu a ostatní obchodní bratrstvo...
Rozmáchl se vší silou. Připravil se na to, jak známá bolest proletí napnutými svaly a ozve se dlouhou ozvěnou v kostech. Kámen je přece jenom kámen. Ten se bez boje nevzdá. Úder!
Záblesk světla, potom šero, svěží, teplý vítr, noční nebe a pocit, že kladivo se propadlo do nicoty.
Ne do nicoty, ale do čehosi měkkého, nebo něčeho, co není tak pevné jako kámen... Setrvačnost hodila Semjonem kupředu, překulil se a ucítil stébla trávy na holé kůži. Přitiskl se k zemi. Potom, aniž by pustil kladivo z ruky, zvedl hlavu.
Žádná žárovka, žádná matrace, žádný sklep...
O kus dál tancovaly narudlé plameny táboráku a odrážely se od vodní hladiny. Není to oheň pro pekelnými kotli? Temnota, pach dýmu, potu a krve, utrpení... Nepatří to k smradu podsvětí? Rány a řinčení, hrdelní lidské výkřiky a vytí... Není to jekot démonů? A co ty ohromné siluety, co klouzají kolem, hnusné smradlavé stíny ozbrojené obušky a vidlemi...
Ďáblové! Odkud se tu vzali?
Otázka zůstala bez odpovědi. Čísi bosé chodidlo koplo Semjona do hrudníku, čísi obušek mu prosvištěl kolem ucha, čísi hnusná držka, šeredně obrovská, s chuchvalci vlasů trčících na všechny strany, se k němu sklonila.
Udeřil rukojetí kladiva a uslyšel přidušené zasténání. Vyskočil.
Stíny se k němu stahovaly, rozmachovaly se čímsi dlouhým a ostrým, vyhrožovaly, strašily ho ďábelskými maskami, ale on už se nebál. Nezajímalo ho odkud se vzaly a jak se tady ocitl. Veškerá neupotřebená nenávist, všechen hněv, narůstající den za dnem, měsíc za měsícem, se najednou vyvalily ven jako řeka protrhnuvší přehradu, jako bouřlivá horská bystřina... Semjon neuvažoval, jestli se někdy vrátí do předcházejícího koryta, nebo vytvoří nové a jestli se vůbec dostane až k moři... Nedostat se tam znamenalo umřít, ale smrt byla daleko lepší než osud otroka. Ze smrti strach neměl, jen se někomu chtěl pomstít za ty roky otroctví a ponižování. Proč ne těmto lidem s ďábelskými maskami? Proč ne tady na trávě kluzké lidskou krví? Proč ne teď? Tenhle okamžik Semjonovi zcela vyhovoval. „Nemáte šanci, neřádi?“ zařval a rozmáchl se kladivem. Něco zapraskalo, možná dřevo, možná kosti. Jeden ze stínů zmizel, jako kdyby ho odnesl vítr. Okamžitě se však objevily tři další, poskakovaly, pitvořily se, dloubaly ho dlouhými ostrými holemi, dokud je Semjon neuklidnil kladivem. Pak se všechno změnilo v chaotickou rvačku. Praštění, sténání, výkřiky. Cítil kolem sebe rozpálená těla, bolest z ran, výtrysky krve vlastní i cizí. Podivné tváře podobné zvířecím mordám. Tmavé postavy na něj nabíhaly jako mořské vlny, řvaly, ryčely a padaly pod údery kladiva svištícího vzduchem. Semjon rozdával rány, tu roztočil kladivo nad hlavou, pak si ho přehazoval z ruky do ruky, nebo ho chytil až na konci rukojeti a změnil ho v ničivou ocelovou kouli. Jako sochaře a kováře ho kladivo pokorně poslouchalo, bylo pro něj něco jako meč pro vojáka nebo kosa pro žence. Před několika lety dokázal jednou ranou rozmáznout dvoucoulový železný prut...
Démoni, s nimiž bojoval, měli hlavy daleko měkčí než železo. Teď, když se zvedl, zjistil, že ta stvoření, ať už lidé nebo ďáblové, se mu nemohou rovnat ani vzrůstem, silou nebo pohyblivostí. Sahali mu někam k ramenům. I když jejich monstrózní tváře byly třikrát nebo čtyřikrát větší, než u normálních lidí, lehce praskaly a rozpadaly se pod jeho údery. Došlo mu, že to nejsou obličeje, ale masky. Tváře neviděl, noc byla temná, bezměsíčná a světlo od ohně příliš slabé. Cosi v temnotě tence zazvonilo a skoro neviditelný proutek se zabodl do hrudi jednoho z útočníků.
Upadl.
Šíp? Odkud by se tady vzali lučištníci a šípy? Tahle myšlenka mu sklouzla po okraji vnímání, nezdržela se tam a skoro ho ani nepřekvapila. Za okamžik se šípy začaly sypat jeden za druhým a Semjon, byť v berserkrovské zuřivosti, si mechanicky uvědomil, že mu někdo pomáhá a sotva to asi budou andělé, nebo federální výsadkáři. Jedni i druzí byli vyzbrojeni výkonnějšími zbraněmi než jsou šípy. Navíc, démoni, s nimiž se Semjon bil, se vůbec nepodobali Čečencům.
Prořídnuvší tlupa najednou zakolísala, rozptýlila se, a Semjon zjistil, že nemá s kým bojovat. Černé stíny tály v soumraku, mizely, rozpouštěly se kdesi v prostoru noční roviny, jako kdyby to byl jen děsivý sen. Semjonovo tělo začalo hořet, cítil jak mu po skráních stéká pot, jak ho pokožka svědí po škrábancích, jak nad kolenem cítí silné pálení a levá nohavice se mu plní krví. Šílenství boje ho pomalu a neochotně opouštělo.
S chraptivým povzdechem se narovnal. Rozhlédl se. Vypadalo to, jako kdyby sen končil, ale všechno kolem zůstávalo stejné jako v mlhavém snu: dlaně na rukojeti kladiva zamatlané krví, hrbolky těl povalující se v trávě, táborák planoucí asi čtyřicet kroků od něj. Postavy, které se nacházely hned u ohně, se rozčileně rozháněly rukama, skláněly se a házely do ohně dlouhé klacky.
Podivná krajina po sklepě s náhrobním kamenem a záchodovým kýblem!
Dokázal si vymyslet nějaké vysvětlení pro živé a mrtvé lidi, oheň, kladivo, dokonce i krev. Nevysvětlitelné však bylo pleskání vln, které sem dolétalo ze strany ohně a pocit, že na druhou stranu se táhne obrovská, rovná step, která se začíná na břehu řeky a táhne se kamsi do nekonečna. Semjonovi se bůhvíproč zdálo, že tam za táborákem není moře, ale řeka. Mohutná, široká, která je důstojným partnerem té ohromné roviny tonoucí ve tmě.
Řeka a step!
Hvězdnaté noční nebe viditelné od obzoru k obzoru! Žádné hory! Ani skály, ani domy, ani chlévy, ani jiné stavby... Semjon Ratajský, sochař z Petěrburku, bývalý čečenský zajatec, si setřel z čela pot a křečovitě polkl.

***

Dlouhé klacky byly pochodněmi. Jakýsi člověk už k němu od ohně šel. Zdvihl nad sebe planoucí větev. Byl menší než Semjon a také neměl tak široká ramena, ale tělo měl svalnaté, silné a pokožka v pablescích ohně vypadala jako měděná. Jeho tvář se Semjonovi zdála podivně známá. Fotografická paměť umělce mu napověděla, že muž je mu docela podobný. Tak on vypadal před pěti lety, když byl na prahu třicítky.
Nepříliš prohnuté oblouky obočí nad tmavýma očima, široké čelo, plošší lícní kosti, pevný, odhodlaný podbradek... Rty byly jiné, daleko výraznější, takové ostré rysy jako měl Semjon... no, ale vcelku si byli podobní. Tak, jak se podobá mladší bratr staršímu.
Člověk se zastavil asi tři kroky od něj, nechal dopadnout světlo pochodně na svou tvář a pronesl několik zpěvavých vět. Semjon mlčel.
Prohlížel si muže se stále vzrůstajícím překvapením. Neznámý jazyk a rysy poměrně dost shodné s jeho vlastními, nebyly zase až tak podstatné. Na světě je mnoho různých nářečí a také lidí, kteří se sobě podobají! Avšak to oblečení... oblečení bylo podivuhodné. Prostě nepochopitelné.
Možná krátká sukně, nebo zástěra přepásaná opaskem. Původně zřejmě bílá, nyní zapatlaná špínou a krví, pochva na dlouhý kinžál visící na závěsu, hrubé sandály a náhrdelník. Vlastně to nebyl ani náhrdelník ani pektorál, jako spíš dvacet centimetrů široký límec, kryjící ramena, kus hrudi i zad. Zdálo se, že tuhle část oděvu upletli ze skleněných perliček a byla velmi pravděpodobně moc hezká. Momentálně ji však hyzdily krvavé skvrny a místy v ní byly trhliny. Tento neznámý se evidentně také účastnil boje.
Zřejmě se dovtípil, že mu nerozumějí. Přiložil dlaň
s roztaženými prsty na límec a několikrát opakoval:
„Senmut! Senmut!“
Semjon si pomyslel:
„To je tedy věc! I jména jsou si podobná!“ nepustil z ruky kladivo a ukazováčkem levé ruky se píchl do prsou a řekl své jméno: „Semjon Ratajský!“
„Senmen Ra?“ řekl ten druhý tázavě.
Výraz tváře se mu začal měnit. Zpočátku unavená a zamračená, se najednou rozzářila nadějí a až nábožným překvapením. Po rtech mu sklouzl drobný úsměv, rozzářily se mu oči. Upustil pochodeň a roztáhl ruce v podivném gestu – lokty měl přitištěné k bokům, předloktí směřující kupředu směrem k Semjonovi. Vypadalo to, jako kdyby ho zároveň chtěl obejmout a odstrčit.
„Senmen Ra!“ vítězoslavně vykřikl neznámý, otočil se k ohni a dodal několik panovačných vět. Odtamtud sem pospíchala trojice lidí: neduživý starší muž v dlouhém bílém oblečení a párek polonahých svalnatých chlapů s narudlou pokožkou s kinžály a sekyrkami zavěšenými na něčem jako štóly. Nesli pochodně. Podřídili se Senmutovu gestu a postavili se každý na jednu stranu od Semjona a ozářili ho od paty ke hlavě. „Senmen,“ řekl jejich vůdce, „Senmen...“
Ještě dodal nějaká zpěvavá, protáhlá slova, která mu vyšla z úst jako modlitba. Potom padl na kolena a dotkl se tváří Semjonových bosých nohou. Začal je líbat. Zdálo se, že má mokrou tvář, ne od krve nebo potu ale od slz.
Lidé s kinžály a sekyrami, určitě to byli vojáci, okamžitě zarazili pochodně do měkké země a také se natřikrát složili, ohnutá kolena, zadky položené na patách, záda prohnutá do oblouku, ruce natažené kupředu a obličej položený na zem. Póza pokory, určená bohům a vládcům. Kdesi už ji Semjon viděl, buď v kameni nebo na obrazech. Těla rozprostřená před ohromnou postavou vládce... Vzpomínka mu klouzala hlavou, jako ryba lenivě ševelící ploutvemi. Podíval se na muže v bílém, ten si na kolena neklekl, jen sklonil oholenou hlavu na stranu a prohlížel si Semjona malýma, hluboce zapadlýma očima. Tvář, s jestřábími rysy, vypadala klidně a zamyšleně. Tenhle hubeňoučký drobný člověk byl evidentně chytrý a hodně toho viděl.
Na hrudi mu visela ozdoba – zlatá, plochá hlavička dravého ptáka s tmavým kamenem, který imitoval oko. V kovu byly vyryté podivné symboly. Byla to písmena? Runy?
„To jsou hieroglyfy,“ napověděla mu paměť a Semjon sebou škubl.
Všechno najednou zapadlo na místa. Podivná póza Senmuta a vojáků, jejich oblečení a zbraně, lněné suknice, široký korálkový límec i ty znaky – figurky lidí, ptáků zvířat. Staroegyptské hieroglyfy! Písemnictví, způsob života, umění známé ze školních let z obrázků v učebnici dějepisu, z přednášek na vysoké škole, ze soch, sarkofágů, papyrů a lebek uložených v sálech Ermitáže... Senmut je určitě faraónův hodnostář, má k ruce vojáky a kněze v bílém oblečení. Vydali se na cestu a přepadli je... Kušiti, Lybijci, Etiopani, nebo bůhvíkdo... Řeka, ta ohromná řeka, jejíž vlny nedaleko pleskají o břeh, je Nil! Teče do Středozemního moře a za ním leží země severu – Sýrie, Fénicie, Helada, Kréta... různé země, mezi nimiž ještě Rusko není... Dokonce ani ten název neexistuje...

„ Hergot! Jak jsem se sem dostal?“ Semjon v úžasu zavrtěl hlavou, zvedl před ním klečícího člověka a objal ho. Senmut se k němu přitiskl, jako malý kluk k matce, a stále dokola šeptal jedno slovo. Bylo jasné i bez vysvětlení: „Bratr! Bratr!...“
„Když bratr, tak bratr,“ rozhodl se Semjon. „Každému se nepovede ocitnout se bůhvíkde, rozehnat smečku banditů, a setkat se s bratrem. Fantastické štěstí! Dá se říct, prst osudu.“ Odvedli ho k ohni, šetrně ho při tom podpírali. U ohně se leželi ještě další čtyři vojáci v zakrvácených obvazech. Další skládali těla mrtvých přátel do řady. Byla jich minimálně desítka. Další dva ranění leželi v trávě a jeden voják neustále obcházel tábor na hranici světla a tmy. Šíp měl přiložený k tětivě.
U samého břehu se pohupoval na vlnách malý člun se zahnutým nosem, nástavbou a plochou zádí, nízko sedící ve vodě. Jednoznačně veslový člun, ale spíš to byla ploskonosá bárka než galéra. Palubní nástavba byla nízká, krytá palmovými listy. Vepředu z ní trčelo cosi nevzhledného, zřejmě jakýsi stožár s plachtou nataženou k ráhnu. Velmi podivný stožár, který se víc podobal převrácenému praku, oba jeho konce nebyly upevněné k palubě, ale k bortům.
Senmut cosi přikázal vojákům. Tři z nich se vrhli k lodi a vrátili se s rohožemi, miskami a džbány. Potom se Semjonem začal zaobírat holohlavý kněz. Naznačil mu, aby sundal kalhoty, pečlivě prohlédl jeho tělo, nohy i hlavu. Potřel modřiny a ránu ve stehně vínem ze džbánu, přiložil obvaz pomazaný ostře páchnoucí mastí a významně se podíval na Semjonovy plátěné kalhoty¨pokryté čerstvými krvavými skvrnami. Semjon mávl směrem k řece a jeden z vojáků, ten nejmladší, podebral kalhoty kopím a hodil je do pomalu tekoucího proudu. Až potom si Semjon vzpomněl na pomačkanou krabičku Bělomorek, sirky a dvourublovou ruskou minci, které měl v kapse, což bylo veškeré jeho jmění... Tedy kromě kladiva. Jenže skákat do vody kvůli kalhotám bylo tak nějak trapné a nedůstojné před lidmi, kteří před vámi tiskli tvář do prachu.
Semjon usedl na rohož a vzal si ze Senmutových rukou misku s masem a rozvařenými pšeničnými zrny. Začal se pomalu a důstojně krmit.
Voják, ten, který ho připravil o kalhoty, si sedl vedle něj a doléval mu do poháru slabé, nakyslé víno. Byl to skoro ještě kluk, černooký mladík, maximálně sedmnáctiletý, a
v pohledech, které na něj vrhal, byla jakási uctivá hrůza. Senmut se uctivě uklonil a přešel ke knězi. Začali se přít, velmož tu ukazoval na Semjona, potom bodal směrem ke hvězdami posypanému nebi, nebo do temnoty, tam, kde se povalovala těla zabitých. Dělal rukama gesto, jako kdyby kladivem rozbíjel nepřátelské hlavy. Kněz se hladil po vyholené lebce, ehmkal a sem tam pronesl několik slov. Zřejmě o čemsi božském, protože jeho ruce přitom vzlétaly vzhůru. Potom se Senmut dotkl amuletu, který visel na hrudi kněze a dodal cosi tichým hlasem. Ohlížel se přitom na vojáky. Evidentně řeč šla o něčem tajném, co se nehodilo pro uši prostých vojáků. Zdál se, že hodnostář o cosi prosí, a kněz mu není schopen odříct, přestože má pochybnosti, a ty se zřejmě týkaly Semjona. Ten jedl a pil víno, kochal se jimi, svěžím větrem, který přilétal od řeky, plápoláním ohnivých jazyků, pohledem na hluboké hvězdné nebe, které lákalo svou bezhraničností tak, že se chtělo vzlétnout do té temnoty protkané zářivými body a rozpustit se v ní. Zapomenout na Zemi, s jejími neštěstími a žaly.
Svoboda!
Opíjel se jí a přemýšlel jen o tom, že nikomu už nikdy nedovolí, aby mu ji vzal. Že se jako vlk zahryzne do krku a sám zahyne, ale už nikdy nikomu nevydá získaný poklad. Ty myšlenky se mu musely zobrazit na tváři, protože vojínova ruka, která mu podávala pohár, se zachvěla, a pár kapek vína dopadlo Semjonovi na koleno. Mladíkova tvář smrtelně zbledla, ale Semjon ho poplácal po rameni a zabručel:
„Nic se neděje, chlapče. Nezrezavím.“
Dojedl maso, dopil víno a pocítil, že se mu strašně chce spát. Vzpomínky na hnusný sklep, Baštara a sto čtrnáct náhrobních kamenů mu ještě kroužily v hlavě, ale s každým okamžikem bledly, ztrácely se, tály a mizely v minulosti společně s čečenským zajetím, maličkým bytem v Petěrburku, dílnou, kde pracoval, stařičkým Moskvičem, známými dívkami, přáteli, kamarády a vším, co ho spojovalo s realitou. S tou realitou, která podle všeho ještě neexistovala.
Pomalu se složil na rohož, natáhl nohy a usnul.

***

Sluneční paprsek něžně pohladil sevřená Semjonova víčka a donutil ho probudit se. Nějakou chvíli oči neotvíral, jenom naslouchal a čichal vůně okolí. V polospánku lenivě uvažoval o tom, jestli se mu včerejší příhoda jenom nezdála, nebo jestli ten sen bude mít nějaké spojení s dneškem. Myšlenka, že by se měl probudit, ho děsila. Třeba zase před sebou uvidí nenáviděný sklep, smradlavý kýbl a náhrobní kámen s vlkem, který má v úsměšku vyceněné zuby. Ale necítil žádný smrad, vonělo to tu trávou, říční svěžestí, slyšel pleskání vln a slabé ptačí štěbetání.
Potom uslyšel píseň.
Semjon otevřel oči a nadzdvihl se na rohoži.
Nad ohromnou řekou se zdvíhal zlatorudý disk. Lidé, jeho známí ze včerejška, klečeli na říčním břehu a zpívali cosi plavného a melodického. Vzpínali při tom ruce k vycházejícímu Slunci. Bylo jich jedenáct – Senmut, holohlavý kněz a devět vojáků, včetně raněných. Těla, padlých v nočním boji, ležela před nimi. Všichni byli omytí, v čistých lněných bederních rouškách. U pasů měli sekyrky a další zbraně ve ztuhlých rukách. Píseň živých se nepodobala zádušní modlitbě, spíš to byl vítězný hymnus, kterým vítají božstvo.
Semjon přimhouřil oči, podíval se na Slunce a širokou řeku, která zářila jako roztavený smaragd. Potom otočil hlavu a podíval se směrem na západ. Tam se rozprostírala kopcovitá step. Vysoká tráva se střídala se stromy, sem tam bylo vidět rozevláté koruny palem. Přímo u břehu se k nebesům tyčilo cosi, se připomínalo rákosové houští.
Step nebyla bez života, v dálce zahlédl stádo býků nebo antilop, za nimiž se travou plížily hyeny. O kus dál vlevo, na úpatí stromy zarostlého kopce se krmila žirafa, která na skvrnitém pozadí skoro nebyla vidět. Kdesi v dáli u obzoru se pohybovaly šedivé stíny, možná to byli nosorožci nebo sloni. Nezvyklá krajina pro člověka narozeného v severních krajích, přesto tak známá z filmů, obrazů, popisů v knihách a učebnicích. Africká savana...
Semjon už nepochyboval, že ji vidí takovou, jaká byla před třemi nebo čtyřmi tisíci lety. To znamenalo, že uvidí i mnohé další zázraky. Alexandrii, Memfis, Théby, Ghízu, paláce, které nechali postavit Ptolemaiovští faraóni, chrámy v Karnaku a Luxoru, svatyně bohů a Velkou Sfingu, pyramidy, hrobky a Město Mrtvých... Ať to nebo něco jiného, podle toho do jaké doby se dostal...
Nepravděpodobnost nebo nemožnost toho, co se stalo, ho přimělo skrčit se na rohoži, strčit hlavu mezi kolena a pevně zavřít oči. Ale svět se tím nezměnil. Nemožnost se dobývala do rozumu ptačím štěbetáním, šelestěním vln, hymnem, který nedaleko zpívali lidé, slunečním teplem a měkkými poryvy větru. Jako kdyby se svět pokoušel dokázat, že není iluze, ale opravdová realita, která obklopuje člověka ztraceného v minulosti. Nebylo jednoduché se s tím smířit, stejně jako není jednoduché představit si Zemi bez počítačů a televize, bez železnic, automobilů, letadel, gigantických lisů, velkoměst, kosmických stanic a dalších svědectví civilizace. Ale také bez jaderných bomb, smrtelných virusů a plynů, ekologických katastrof a čečenského otroctví...
Ale minulost se držela Semjona pevně. Zaťal zuby a zasténal, protože ho ovládl smrtelný stesk a nostalgie.
Schoulil se do embryonální polohy s koleny přitištěnými ke hrudi.
Trvalo to šest, sedm minut a ani si nevšiml, jak píseň utichla. Čísi ruka se mu ocitla na rameni. Zdvihl hlavu a uviděl, že u něj klečí Senmut. Oči měl plné starosti a soucitu.
Pronesl slovo, o němž byl Semjon přesvědčený, že znamená bratr, a potom k němu natáhl ruku s čistým oblečením. Pak mu pomohl se obléct. Lněná tunika, sandály, pás dlouhým bronzovým kinžálem, stříbrným náramkem a náhrdelník... Určitě to všechno patřilo Senmutovi. Tkanina byla měkká a tenká, náramek těžký, pás krášlila přezka ve formě lví tlapy. „Obléká mě jako velmože,“ prolétlo Semjonovi hlavou. Narovnal se a vrhl pohled na včerejší bojiště. Tam mezi pošlapanou, zkrvavenou trávou, zpřelámanými kopími, roztříštěnými maskami, se válely tři desítky mrtvol. Někteří propíchnutí šípy, jiné s rozraženým hlavami, nebo ranami od kinžálů či kladiva. Mrtvoly měly černou kůži, tlusté rty, ploché nosy a kučeravé vlasy. Nad nimi už kroužili supi a v husté trávě bylo slyšet netrpělivé pokníkávání hyen.
Senmut si všiml, kam se Semjon dívá, natáhl ruku tím směrem a se zjevným pohrdáním pronesl:
„Kuš! Nesechi!“
Potom se dotkl vlastní hrudi a Semjonova ramene, pak kývl směrem k vojákům a hrdě dodal:
„Ta-Kem! Rome!“
„Ta-Kem... Černá země, tak Egypťané říkali své vlasti... A Kuš, země Kušitů, arabská Nubie, část současného Súdánu...“ na té současnosti se Semjonovy myšlenky zasekly, protože ta teď byla dalekou budoucností, v němž se jako mlhavý přelud objevoval Súdán, Egypt, Rusko a další země. V tomhle světě nebyl ani Egypt, ani Súdán, ale byla Ta-Kem a země Kuš. Neexistoval Nil, ale Velký Hapi.
Semjon se zadíval na řeku a řekl:
„Hapi!“
To krátké slovo Senmuta nadchlo. Vykřikl cosi neznámého a přivolal kněze. Gestem požádal Semjona, aby zopakoval to, co řekl před chvílí. Mával kolem sebe rukama a kněze o čemsi přesvědčoval. Stařec v pochybách mhouřil malá očka, ale nakonec kývl, dotkl se amuletu, který mu visel na krku a zazpíval několik melodických frází.
O čem se bavili, tomu Semjon rozuměl jako koze petrželi. V řeči mladého velmože zachytil známé slovo – Ineni. Tak se Senmut obracel na kněze a určitě to bylo jeho jméno. Semjonovi bylo povědomé, znal ho z nějaké knihy, jenže z jaké? To si nevzpomínal.
Semjon udělal krok k holohlavému knězi, podíval se mu do tváře a řekl s tázavou intonací:
„Ineni?“ ukázal na sebe, předpokládaného bratra a nakonec na kněze.
„Senmen, Senmut. A ty seš Ineni?“
Knězovo obočí vyjelo vzhůru, zřejmě usoudil, že podivný člověk, který se tu zjevil z noční tmy a pobil bandu Kušitů, ho poznává. Překvapení však netrvalo dlouho. Řekl Senmutovi krátkou větu, pak ukázal na vojáky, kteří vařili jídlo, a potom na loď pohupující se u břehu.
Z velmožových úst zaznělo krátké zvolání, zřejmě znak souhlasu. Stiskl silnými prsty Semjonův loket a postrčil ho směrem k lodi. Usmál se, což znamenalo:
Neboj se, všechno bude v pořádku.
Senmuta úsměv úplně změnil, pohnuly se lícní svaly, blýskly bílé zuby na opálené tváři a Semjon najednou pochopil, že tomuhle člověku věří. Věří mu tak, jako kdyby to byl opravdu ztracený a znovunalezený bratr.
„Důvěřivost je špatný rádce,“ najednou si uvědomil, když si vzpomněl na Kešu Muratova.
Na bárku vešel hned po knězi a vklouzl pod stříšku z palmových listů. Místnost nebyla nijak přepychová. Zleva i zprava zívaly vchodové otvory ve stěnách spletených z rákosu. Podlahu pokrývaly rohože, ve dvou koutech ležely kožešiny a spací podložky pod hlavy ve tvaru půlměsíce. Kromě toho tu byly ještě dvě truhly. Jedna z černého dřeva s řezbou slunečního disku na víku, druhá z růžového se zobrazením loďky plující po Nilu. V kajutě to příjemně vonělo, buď kadidlem nebo myrhou. Vůně budila vzpomínky na přítmí v kostelech a vonný dým zdvihající se z kadidelnic.
Semjon a Ineni si sedli naproti sobě a brzy donesl mladý černooký voják snídani: med, víno, čerstvé placky upečené na ohni.
Levým otvorem, který sloužil jako vchod do kajuty, mohl se Semjon dívat na vojáky, jak jedí. Sledovali step okolo a opasky se zbraněmi neodložili. Dva z nich, kteří dojedli dřív, sebrali luky a poodešli každý na jednu stranu od ohně asi tak na sto kroků. Senmut za nimi cosi křikl, potom ještě poslal dalšího vojáka na stráž. Pravděpodobně se obával, že útok kušitů se může opakovat.
„Proč odtud neodplujeme?“ pomyslel si Semjon, když si bral další placku. „Možná na někoho čekají? Nebo tady mají něco na práci? Starej se sám o sebe!“ napomenul se a zadíval se na neproniknutelnou tvář Ineniho.
Situace byla fantastická, patřila k těm, v nichž člověk potká mimozemšťana nebo Modrovouse se suitou umučených žen. Tady sedí pětatřicetiletý Semjon Grigorjevič Ratajský, petěrburský sochař s vysokoškolským vzděláním, není mu cizí nic z technického pokroku, naučil se počítačový design, auto řídí jako rozený závodník, dokáže se povrtat i v motoru... Sedí tady uprchlík z Kavkazských hor a snídá s Amonovým nebo Osirisovým knězem. Maže si med na placku a dívá se na nekonečné prostory Velikého Hapiho, nebo na druhou stranu na historickou step s žirafami a antilopami... Jak se sem Semjon Ratajský dostal? Nebylo to ve snu, ani díky duševní nemoci, ale v dobrém tělesném i duševním zdraví?
Možná včerejší vztek na darebáka a opilce Baštara a výbuch hněvu v něm vzbudily paranormální dar? Nějaké teleportační schopnosti, o nichž nevěděl? Jestli je to tak, tak proč se ocitl na břehu Nilu a ne ve svém petěrburském bytě. Nebo alespoň v deltě Něvy někdy kolem roku tisíc před naším letopočtem? Semjon se představil, co se teď děje v jeho rodných severních zemích a bezděčně se otřásl. Neprůchodné lesy, medvědi, komáři, blata, lovci oblečení ve zvířecích kůžích... Možná kanibalové, ale určitě divoši, kteří nevědí jak upéct placku nebo vytesat obelisk...
Jenže to se netýkalo otázky jeho přesunu časem a prostorem. Něco takového se mohlo stát buď díky vnějším příčinám, nebo vnitřním, eventuelně bez jakékoli příčiny. Proč by ne? Stává se, že lidé mizí, tajemně a beze stop, dokonce i před očima svých blízkých... Stávaly se i horší věci: například náhlá přeměna, záhadný posun duševního života, kdy Ivan Iljič, soustružník z Baltijské továrny se najednou stal Juliem Césarem, nebo Janou d’Ark... Takže je docela dobře možné, že on není Semjonem Ratajským, sochařem z Petěrburku, ale Senmen bratr Senmuta... nebo přece jen Semjon, který se přemístil do Senmenova těla...
Když si tuto hypotézu promyslel, zavrhl ji, protože tělo se mu zdálo být vlastním, obvyklým, známým do poslední podrobnosti
– nehet na levém malíčku, který si předevčírem zlomil, opálená pokožka, mozolnaté dlaně, stará jizva na zápěstí od sbíječky. Ne, je to jeho tělo a on sám je Semjon Ratajský! Znamená to, že v tom jsou vnitřní příčiny? Třeba teleportace?
Semjon zavřel oči, napnul se, a co nejvíc si přál ocitnout se ve svém bytě v Maloochtinské, s výhledem na Něvu, nebo aspoň v Ozerkách, v té ubohé dílničce, kde vyřezával ze dřeva a kamene napodobeniny. Dokonce si je představil: nefritové svícny, popelníky z modřínu, pár ikon namalovaných na lipovém dřevu, žulového medvěda stojícího na zadních, matrjošky s tvářemi Jelciny a Billa Clintona, vikingský meč vykovaný před pěti lety a pak už nikomu neprodaný...
Snažil se zcela zbytečně, protože se kolem něj vůbec nic nezměnilo. Možná proto, že vrátit se do světa, kde musel dělat náhrobní kameny a svícny, se mu vůbec nechtělo.
Kněz, sedící proti němu, si odkašlal, velitelsky pohnul obočím a podnos, na němž byly zbytky pohoštění, okamžitě zmizel. Nějakou dobu Ineni mlčel, prohlížel si Semjona, potom se natáhl a otočil mu ruku dlaní vzhůru. Přejel mozoly suchými citlivými prsty, dotkl se vypouklého bicepsu a cosi pochvalného si zabručel pod nos. Najednou zdvihl hlavu a řekl větu v jakémsi ostrém nářečí vycházejícím z hloubi hrtanu, potom druhou, třetí... Každá zněla jinak. Vypadalo to, že se ptá na jedno a totéž v různých jazycích. Nezapomínal při tom sledovat sochařovy reakce. Bohužel všechny věty se ukázaly být Semjonovi neznámé, tak jen pokrčil rameny a naznačil tak nepochopení.
Kněz se pokusil ještě jednou. krčil při tom čelo, jak se snažil vzpomenout si na slova napůl zapomenutého jazyka. Achajského? Fénického? Skythského? Všechny Semjon znal právě tak dobře jako jazyk Mayů pocházejících z Chichén Itzá. Semjon disponoval dobrými jazykovými schopnostmi, docela slušně uměl francouzsky a italsky, protože Francie a Itálie byly pro něj zákonodárci krásy, země, kde tvořili Michelangelo, Rodin, Cellini, Rafael, Manet, Delacroix... Byl schopný domluvit se anglicky, německy nebo švédsky. Dostatečně na to, aby turistům vnutil nějaký ten svícen. Dokonce pochytil něco i z čečenského, tedy hlavně nadávky a proklínání... Všechny tyto vědomosti byly asi tak zbytečné jako dým z nezapálených ohňů, v nichž shoří ještě nevyrostlé stromy...
Ineni zanechal pokusů, povzdychl si a smutně pokýval hlavou. Potom se otočil k truhle se slunečním diskem, vytáhl z ní skleněný flakon a sošku božstva – mělo ptačí hlavičku s tenkým zahnutým zobákem na lidském těle.
„Ibis,“ řekl si Semjon, „posvátný pták boha Totha, boha moudrosti.“
Ineni mu podal flakonek a udělal gesto jako když pije. Pak zvedl jeden prst a přísně se zachmuřil.
„Jenom jeden lok,“ prolétla hlavou Semjonovi myšlenka. Ovoněl tmavý bylinkový roztok, voněl sladce.
„Asi to arzén, nebo kyanid draselný nebude,“ pomyslel si. Potom se opatrně napil.
Nejdřív se nic nestalo, ale za chvíli se ho zmocnila podivná strnulost. Jako kdyby se mu svět vzdálil, skryl se za opar poloprůsvitné mlhy. Zmlklo šelestní a šramoty, volání strážných na břehu, skřípot obšívky lodi i pleskání vln narážejících do bortu.
Společně se zvuky zmizely i vůně. Nejasně viděl, jak Ineni vykuřuje ptákohlavou figurku, jak ševelí jeho rty v modlitbě, ale nedokázal rozeznat ani slova ani vůně. Svaly se mu ještě podřizovaly, a když kněz ukázal na lůžko vystlané kožešinami, Semjon se na něj pokorně uložil, a zavřel najednou ztěžklá víčka. V tom okamžiku se mu nechtělo spát ani vrátit se k vědomí. Existoval teď někde na hranici mezi skutečností a snem, v příjemném uvolnění, jako kdyby ho položili do vany s teplou slanou vodou, zatáhli matové záclony, které bránily světlu v přístupu.
Klid, bezpečí, ticho... Potom ho narušil hlas. Pronášel slova, výrazně, rovnoměrně a dunivě, jako tukové kapky padající do vody a podivným způsobem se vzírající do mozku. Semjonovi se zdálo, že už už těm slovům porozumí a rozpozná jejich záhadný smysl. Možná, že dokonce na ně odpoví v tomtéž jazyce. Ale strnulost ho přikovala na místo a nedovolila mu cokoli říct, mohl jen odpočítávat pád kapkovitých slov, poslouchat je a zapamatovávat si je.
Postupně slova získávala život, spojovala se do párů, vět a řetězila se do řetízků pojmů. Ano - ne, dobře - špatně, vedro – zima, světlo – temno... Já, ty on, ona, oni... Lézt, jít, běžet, skákat... Zvedat – spouštět, házet – lovit, dávat – dostávat, .. Člověk: muž, žena, dítě... Ruka, noha, rameno, hruď, břicho, záda, prsty, hlava, tvář... Čelo, obočí, oči, nos, ústa, rty... Zvířata: býk, kůň, koza ovce, pes, kočka... Budovy: dům, palác, chrám, pevnost... Střecha, stěna, okno, dveře, sloup, schodiště... Strom, kámen, hlína, kov... Zlato, stříbro, železo... Měď a cín – bronz...
Pocit klidu a bezpečí zmizel. Semjon teď plaval v oceánu slov, které na něj dorážely jako čeření, mořské vlny či obrovité tsunami. Slova ho nesla, snažila se ho potopit, stahovala ho do strašlivého maelstromu, v němž se skrývala, jak najednou pochopil, smrt nebo šílenství. Putování v tom oceánu bylo velmi obtížné a vyčerpávající, zdaleka ne každý rozum se s ním dokázal vypořádat. Zdaleka ne každému rozumu byl přístupný onen proud slov, co se znovu a znovu řítil na vysílené a slábnoucí vědomí.
Dobrý – zlý, krásný – ošklivý, vysoký – nízký, lehký – těžký... Bít, sekat, řezat, štípat,... Vor, loďka, loď... Mír – válka, noc – den, hvězdy slunce... Lidé: rome, temechu, šasi, amu nechesi, kefti, turuša... Faraón – per’o... Vládce sepa – chake-chesep... Velmož – semer... Kovář, hrnčíř, chovatel dobytka, kameník, voják... Vojsko: triga, lučištník, kopiník.... Voda: Moře, jezero, řeka, potok... Velká Zeleň – Uadž-Ur... Souše: Rovina, kopec, hora, rokle... Města: Uaset, Men-Nofr, On-Ra, Sai, Abudžu, Chetuaret... Barvy: bílá, černá, červená, modrá, zelená, žlutá... Chou – Sfinga, Miu – Kočka, Chenket – pivo...
Udržel se na hranici víru a vstřebal do jedné všechny kapkyslova, znějící v dunivé pustotě. Najednou zledovatěly a srovnaly se ve vědomí jako blýskající se sněžné vločky. Najednou ho znovu obestřel pocit nezměrného klidu. Cítil, že usíná a v tomtéž okamžiku mu něco napovídalo, že je nejvyšší čas se probudit. Jakýsi impuls, který přišel zvenčí nebo možná i zevnitř... Jakási fráze, které už rozuměl. Nebyla příliš hlasitá, ale panovačná.
Semjonova víčka sebou škubla a pootevřela se. Nebe ve dveřním otvoru potemnělo, střecha ze šelestících palmových listů se mu pohupovala nad hlavou a níž, jakoby plovoucí ve večerním soumraku, se bělely dvě tváře: jedna suchá, klidná s jestřábími rysy a druhá plná života, naděje a očekávání. „Ineni a Senmut,“ pomyslel si lenivě a balancoval při tom mezi spánkem a skutečností. „Co potřebují? Co chtějí?“
Oči mladého velmože se rozzářily, rty se pohnuly a ronily kapičky slov. Semjon si uvědomil, že chápe jejich smysl. Prostý a jasný jako sluneční světlo.
„Senmene, bratře můj! Vrátil ses, chvála Amonovi! Vrátil ses ze světa mrtvých, abys nás zachránil!“

Nevím zcela přesně kým byl. Je velmi klamavý vnější vzhled člověka a tím se od ostatních nelišil: obličej měl jako urozený rome, ale podstatou byl jiný. Takové jako byl on jsem nepotkal ani v zemi Charu, ani v zemi Džachi, ani v dalších zemích, které jsem navštívil. Ovládal mnohé podivné vědomosti a umění o nichž nebudu mluvit, abych nebyl nařčen ze lži. Povím jen, že jeho vyprávění bylo natolik podivuhodné a zázračné, že rozum zůstává stát a krev v žilách se zastavuje...

Tajný letopis mnicha Ineniho, která se potomkům nedochovala.
Kapitola 2 Čas a jazyk

Ineni usnul hned po večeři, ani se nedotkl misky se sušeným ovocem. Tvář ozářenou zapadajícím sluncem měl zestárlou a unavenou. Na čele a oholené hlavě se mu třpytily kapky potu. Vypadalo to, jako kdyby dokončil těžkou práci s posledními kapkami energie.
„Bude muset jeden nebo dva dny odpočívat, jíst maso a pít víno, rudé víno z Kaenkemu,“ řekl Senmut. „To, co dnes dokázal je schopný jen samotný moudrý Toth. Ale Ibisohlavý je bůh a Ineni je pouze jeden z nás. Je to jen člověk, i když občas umí dělat zázraky.“
Slova pronikala do Semjonova vědomí, rozpouštěla se v něm a rodila jasné obrazy. Absolutně ne tak, jako kdyby si povídali francouzsky nebo italsky. Ty jazyky mu nebyly vlastní, člověk něco pochopil okamžitě, něco si musel domyslet, dopřeložit. To, co řekl Senmut, chápal bez jakéhokoli úsilí, dokonce víc než to. Slova se mu nepřekládala automaticky do ruštiny, jako kdyby tenhle melodický, zpěvavý jazyk znal od dětství, vsál ho do sebe s mateřským mlékem...
„Blahoslavený Amon!“ Senmutovy ruce se natáhly
k zapadajícímu slunci. „Ineni, můj učitel, udělal zázrak a přiměl tě vzpomenout si na jazyk Te-Kem. To je iči-ka, tajemná Tothova schopnost, kterou občas předá některému z kněží. Cožpak se dají lidské schopnosti srovnávat s božskými? S mocí Osirise, který vyslyšel mé prosby, a propustil tě z Polí Ialu?“ pevně stiskl Semjonovo rameno. „Vrátil ses, bratře, naplnil jsi mé srdce radostí! Vrátil ses z míst odkud se lidé nevracejí!“ „Vrátil jsem se,“ vymáčkl ze sebe Semjon, ale cítil, že slova mu čím dál tím lehčeji sklouzávají ze rtů. „Vrátil jsem se a jsem šťastný, že jsem se ocitl v Ta-Kem, že vidím tebe, jím, piji víno a cítím vítr na své tváři. Je to zázrak!“
Co jiného mohl říct? Vypadá to, že ho Senmut považuje za mrtvého bratra, který se vrátil ze záhrobního Osirisova světa. Semjonovy znalosti staroegyptské víry byly velmi skromné, ale přesto dostatečné, aby se dokázal zorientovat v tom, co mu mladý velmož řekl. Prostě se vrátil do světa živých buď z ráje nebo pekla.
„Spíš teda z toho druhého,“ rozhodl se Semjon s posupným úšklebkem, když si vzpomněl na temný Baštarův sklep a sto čtrnáct náhrobních kamenů. „Ne, sto třináct, protože ten poslední rozbil! Nebo to bylo kladivo, co rozdrtilo kušitské hlavy?...
Senmutova hruď se pohnula zatajeným dechem. Seděl na patách, vzpřímený, s rukama přitištěnýma k bedrům, v napjaté póze sošky staroegyptského písaře. Semjon si nemohl vzpomenout, kde se s tím obrázkem setkal, jestli to bylo v učebnici, nebo v nějaké knížce, kterou četl v mládí. Ale tuhle pózu určitě znal od dětství.
„Neptám se na tajemství... Neptám se na tváře nesmrtelných bohů a na další věci, které jsi viděl v Zemi Západu...,“ zašeptal třesoucím se hlasem Senmut. „Vím, že tyhle vědomosti nejsou pro živé, že se je dozvíme až po smrti... Řekni mi bratře jen jedno... Bylo to strašné? Strašné umřít a stát před Osirisem, když božští soudci váží tvoje skutky?“
„Bozi jsou milostiví a odpustí mnohé,“ pronesl Semjon. „Odpouští náfukům i hříšníkům, kruťasům i lakomcům, pochlebovačům, cizoložníkům i břichopasům, odpouštějí dokonce i zlo, jestliže se dělo díky lidskému nerozumu,“ v tom okamžiku si vzpomněl na Baštara, zašklebil se a dodal: „Ale těm co poruší přísahu, těm je zle! Vytahují jim jazyk dokud jim ho neobtočí sto čtrnáctkrát kolem rozžhaveného měděného sloupu.“
Senmut se nerozhodně usmál:
„Děláš si legraci, bratře? Cožpak jsou v Polích Ialu rozžhavené měděné sloupy?“
„Je tam všechno,“ Semjon se natáhl k misce a hodil si do úst hrstku hrozinek. „Všechno a ještě daleko víc! Kdybych tak mohl vyprávět...“
Odmlčel se a soustředěně žvýkal hrozinky.
„Kdybych tak mohl,“ blesklo mu hlavou. „Jenže to by mi asi můj nečekaný příbuzný neuvěřil. Na těch Polích Ialu, odkud mě sem zanesl vítr času, je divů daleko víc, než v záhrobním světě.“ Senmut se na něj díval s láskou a zbožňováním, tak jak se dívají na stěny rodného domu po dlouhém putování dalekými zeměmi.
„Bratře, určitě ses naučil mnohému v Osirisově říši. Tys tam odešel, když jsem byl ještě hodně mladý a strávil jsi v Polích Ialu víc jak deset let... Změnil ses. Vypadáš daleko mužnější... A myslím si, že také moudřejší.“
„Ano, je to tak. Ano, tak!“ nečekaná myšlenka probleskla Semjonovi hlavou a přinutila ho opřít se zády o stěnu kajuty. „Víš, bratře můj Senmute,“ řekl pomalu, „opravdu jsem se seznámil s mnohým z božské moudrosti, ale za ni jsem musel zaplatit. Víš, bozi se od lidí v jedné věci neliší, za každý dar musíš dát náhradu. Musel jsem ji dát i já.“
„Co? Jakou oběť jsi musel přinést?“ zašeptal Senmut a zatajil dech.
„Paměť. Odebral mi ji... e-e...,“ Semjon zmlkl a probíral v paměti egyptský panteon.
Hledal v něm příhodného boha, toho nejžádostivějšího a nejstrašnějšího.
„Určitě to byl Anubis,“ napověděl mu Senmut. „Je to velký bůh, ale chamtivý jako šakal.“
„Možná. Přesně si to nepamatuji... Nepamatuji si svůj minulý život... Ani otce a matku, ani přátele, ani toho, kdo v Ta-Kem tehdy vládl... Nic si nepamatuji!“
Semjon zdrceně sklonil hlavu mezi kolena. V situaci, v níž se ocitl, byla idea posmrtného zapomnění vynikajícím nápadem. Samozřejmě, že bohové jsou milostiví, ale nic nedají smrtelníkům zadarmo, a co se dá sebrat duši mrtvého? Paměť, jenom paměť... A to je spravedlivá cena za to, že se chceš stát moudřejším.
„Nic si nepamatuješ,“ smutně odpověděl Senmut, „ani našeho otce Ramose a matku Hatnefer, ani jméno Velkého Domu... A mě? Na mě sis vzpomněl?“ v hlasu mu zněla naděje. „V noci po boji jsi mi řekl Senmut... A řeku jsi nazval Hapi...“
„Možná se mi paměť vrací, když vidím to, co jsem viděl v minulém životě. Kdo ví?“
Semjon pokrčil rameny a podíval se na břeh.
Den, který on sám strávil v hypnotickém transu, byl pro Senmutovy společníky plný starostí. Kopali hrobku na nedalekém kopci, asi dvě stě kroků od vody, a tahle práce jim trvala od úsvitu do západu slunce. Dva vojáci ještě pracovali v hluboké jámě, další dva je chránili a tři přetahovali mrtvá těla. Raněné nebylo v houstnoucím soumraku vidět, buď spali nebo leželi ve vysoké trávě.
Senmutovy citlivé prsty se dotknuly jeho ruky.
„To nic, bratře. To nic. Vzpomeneš si... Ineni se bál, že magie iči-ka tě zabije, nebo z ní zešílíš, ale to se, díky Amonovi, nestalo. Naopak! Vzpomněl sis na řeč lidí a jsem přesvědčený, že si vzpomeneš i na ostatní. Možná i na otce a matku... Umřeli, ale navštívíme jejich hrobku v Džemě. Nesetkal ses s nimi na Polích blaženství?“
„Nevím, nemohu říct. Nepamatuji se...“
Semjon sklonil hlavu, schoval tvář do dlaní a ucítil, jak ho náramek na zápěstí škrábl do brady. V tom druhém životě rodiče také umřeli, a ta myšlenka v něm vzbudila ostrou bolest. Uvědomil si, jak sám byl všechna ta léta, setkával se s náhodnými souputníky, muži i ženami, ale víc nebylo nic... Ani láska, ani rodina, ani důstojná práce, ani nějaké větší úspěchy, kterými by se mohl pochlubit ve zralejším věku. Co to bylo za práci? Padělané ikony, popelníky, nebo matrjošky!? Možná proto odjel za Kešou Muratovem do Chasavjurtu. Ne kvůli penězům, ale spíš ze narůstající beznaděje... Snažil se utéct sám před sebou. Posedět u poháru vína a poklábosit s kamarádem o mládí...
„No, tak to jsem si teda poseděl... Něco přes dva roky v jámách a sklepeních!“
Opřel si ruce o kolena a podíval se na Senmuta. Usmál se. „Co bylo, bylo! Není po čem tesknit! Tím spíš, že tam jsou jámy a sklepení, popelníky a matrjošky... I když tady není televize, splachovací záchody, ani tramvaje, zato je tady bratr! A možná se najde ještě něco dalšího, o čem se Semjonovi Ratajskému ani nezdálo, co však bylo souzeno Senmenovi, synu Ramose...“ Podíval se na břeh řeky a zeptal se:
„Řekni mi, proč vojáci kopou hrob v kopcích a ne tady na břehu řeky?“
„Nevzpomínáš si, jak se Hapi rozlévá? Dnes je dvanáctý den mechiru, vody ustoupily. V měsíci atyr bude břeh zatopený a těla by shnila. Nemůžeme mrtvé vzít s sebou, odvézt je do Nebu a předat balzamovačům... Takový je osud vojáků a poutníků! Každý z nich může zahynout v cizině a připravit se o důstojný pohřeb... Tak, jak se to stalo tobě... Ať leží v kopcích, v suché zemi a ne v bahně!“
„To znamená, že já jsem zahynul v cizině,“ zamyšleně pronesl Semjon. „Ale kde? Kým jsem byl? Co se se mnou stalo?“ „Totéž, co se málem stalo nám. Byl jsi sochařem a odešel jsi za obzor Ra na podobné výpravě, kterou podnikáme my. Velký Dům, život, zdraví síla, rozhodl o hledání nových kamenolomů a ty ses vypravil do země Kuš. Tebe, několik vojáků a námořníků zavraždili nesechi, ať je postihne mocná Sochmet! Vaši společníci, tedy ti, co zůstali na živu, vás pohřbili někde poblíž, ve skalách u Třetího prahu. Divocí nesechi ze země Nam, vás zabili. Stejní, jako ti, co včera v noci málem zabili nás... Zahynuli bychom, kdyby tě Osiris neposlal na pomoc, abys zachránil syny Ta-Kem a pomstil se nepřátelům!“
„Je to tak,“ řekl Semjon, „krása dluhu je ve splacení. Osiris na to nezapomíná.“
„Je spravedlivý!“
„Samozřejmě, samozřejmě,“ souhlasil Semjon a podíval se na vojáky, kteří právě zeminou zasypávali hrob.
Jejich siluety byly sotva patrné na pozadí tmavnoucích nebes. Vypadalo to, jako kdyby se na kopci pohybovaly nehmotné přízraky. Nespustil z nich oči a řekl:
„Řekl jsi, že jsem zůstal v Polích Ialu víc jak deset let... To je dlouhá doba. Kdo teď vládne v blahoslavené zemi Ta-Kem?“ „Ušlechtilý bůh Men-Cheper-Ra, vládce Obou Zemí, ať žije věčně! Pravda, je ještě mladý a nezkušený. Příliš mladý, aby mohl nosit Bílou a Rudou korunu Obou zemí, i když...“ „Men-Cheper-Ra!“ Semjon se zamračil.
Pokus zjistit v jakém období se ocitl, byl neúspěšný. Takového faraóna neznal. Příliš mladý? Možná Tutanchamon? Jména nesouhlasí, protože Men-Cheper-Ra asi není osobní jméno, ale trůnní? Zdá se, že vládcové Ta-Kem měli velké množství jmen a titulů. Které z nich mu řekl Senmut?
„Má vládce ještě jiné jméno?“ zeptal se a pozoroval vojáky, co se vraceli z kopce. Zahlédl jednoho z raněných. Vysoký, s tmavou pokožkou, ruce se mu míhaly nad hromadou chroští. Vbrzku se tam objevily plamínky ohně.
„Samozřejmě. Říkají mu Džechutimesu, stejně, jak říkali jeho blahořečenému otci a velkému dědovi. První Džechutimesu tě poslal do Kuše... Vzpomínáš si?“
Semjon neurčitě pokrčil rameny. Trojice Džechutimesu po sobě... To je cenná informace pro historika, ale pro něj tato informace neznamenala nic víc, než sníh na vrcholku Kilimandžára. Byl schopen si vzpomenout na desítku jmen staroegyptských faraónů, ale první, kteří se mu zjevili v hlavě byli Tuthmos a Ramses. Ti se nehodili, byla to helenizovaná jména, která si lišila od těch skutečných. Nakolik se od sebe lišily, neměl Semjon ponětí. Možná, že tak, jak velký byl rozdíl mezi pojmenování země: Egypt- Ajguptos a Ta-Kem.... Poprvé ho napadlo, že celá historie Egypta, kterou ho učili, je přeplněna řeckými názvy a jmény. To znamenalo, že ani jedno neodpovídá skutečnosti. V hypnotickém transu si osvojil názvy mnoha měst, Uaset a Men-Nofr, Sai a Abudžu, Chatuaret a Necheb, Kebto a a Permedžed...
„Co to je za města? Kde leží? Kterému období odpovídají? Které z nich jsou Memfis a Théby?“
To zůstávalo tajemstvím uzavřeným sedmi pečetěmi. Musel si najít jiný orientační bod. Konec konců měl jakous takous představu do které doby se dostal. Určitě to nebyl Egypt Ptolemaiovců, právě tak jako šedý dávnověk. Dýky vojáků a hroty jejich kopí nebyly měděné, ale bronzové... Evidentně jde o Střední nebo Novou říši. Je to tisícileté období, v níž se nachází mnohé dynastie, pády a vzlety, vzpoury i války, brutální bratrovražedné boje a ostatní historická přehlídka krvavých kataklyzmat... Pro něj to není historie! Je tady! Může prožít život v klidu a míru, pokud se dostal do období rozkvětu, nebo skončit jako otrok Hyksósů, Asyřanů nebo Peršanů. Dolovat kámen někde v Ninive... Něco jako Čečensku!?
Při pomyšlení na takovou perspektivu zbledl. Senmut si to vyložil jako únavu, a proto kývl směrem k lůžku.
„Jdi se vyspat, bratře! Iči-ka není bez následků jak pro dávajícího, tak pro přijímajícího. Spi! V noci budu stát na stráži společně s vojáky a chránit tvůj sen. Zítra se vypravíme na cestu. Poplujeme k ostrovu Neb a potom do Uasetu, do hlavního města! Jsi se mnou a to znamená, že bohové žehnají naší cestě.“
Paluba se zhoupla, jak Senmut skočil na břeh. Semjon se uložil do rohu naproti spícímu Inenimu. Kněz dýchal tiše a pravidelně. Tvář a obnažené ruce se slévaly s nastupujícím soumrakem. Bílé oblečení se zdálo být chumáčkem rozpouštějící se mlhy. Semjon zavřel oči a přemýšlel o svém dvojníkovi, o Senmenovi, faraónově sochaři, který zahynul pod kopími kušitů. Nebo možná pod palicí, což ovšem na věci nic nemění... Třeba mají pravdu buddhisti a Semjon Ratajský byl i tím Senmenem, který byl znovu vytvořený z masa a krve. Možná ho tajemná síla, kterou bratr nazývá bohem a on osudem, sem přepravila s nějakým posláním...
Jestli je to tak, pak všechno je množné vysvětlit rozumně a s logikou věcí. Kdysi byl Senmenem a zemřel v bitvě nedaleko nilských prahů, aby se znovu zrodil na Polích Ialu, tedy v dvacátém století, ale paměť srdce ho táhla tak neskutečnou silou zpět, že tkanivo času prasklo... Možná, trošku pomohl Osiris? Proč by ne?
Vlastně je to úplně fuk.
Důležité je jen jedno: Jestli je jeho hypotéza pravdivá, tak se po řetězu nekonečně mnoha znovuzrození vrátil na pravé místo v čase a prostoru. Tam, kde má být.
Když došel až sem, uklidnil se a usnul.

***

V následujících čtyřech dnech, kdy se loď pomalu sunula dolu proudem, načerpal Semjon množství vědomostí. Zaprvé zjistil, že se plaví širokými vodami Hapi, kdesi mezi druhým a třetím prahem. Že loď už brzy opustí nemilosrdnou zemi Iam s jejími loupeživými plemeny a ocitne se v zemích, které nejsou sice příliš civilizované, ale zato jsou poměrně bezpečné. Krajina za druhým prahem nosila jména, která mu nic neříkala – Satžu, Irteg, Vavat. Buď to byla jména národů nebo kmenů, které tu žily, nebo jména vládnoucích velmožů, kteří platili daně a podřídili se Velkému Domu.
Zadruhé si vyjasnil otázky kolem Senmutových plných mocí a cílů jeho expedice. Zjistil, že jeho bratr, nehledě na mládí, je faraónovým stavitelem, semerem a nositelem titulu Ústa Velkého Domu. Znamenalo to, že když plnil příkazy vládce Obou Zemí, měl právo vyžadovat a také dostávat od hakuhesenů, vládců provincií – sepů, dělníky, vojáky, vozy, lodě a jídlo. Nejvýznamnějším z haku-hesenů byl místodržitel Rameri, Ochránce Jižních Vrat, který vládl v kušitských zemích za prvním prahem. Tam se dobývalo zlato, měď, drahokamy, ale hlavním bohatstvím tu byl nádherný růžový granit, věc zcela nezaměnitelná, vhodná pro obelisky, sochy a také na obklady chrámů, paláců a pyramid. Faraóni si těchto bohatství vždycky byli dobře vědomi a od dávných dob pečlivě sledovali místodržící, posílali k nim dohlížitele, revizory nebo jiné úředníky a občas i celé geologické expedice. Jedné takové právě velel Senmut.
Důvod pro ni byl následující: Džechutimesu První, děd vládnoucího faraóna došel se svými armádami ke třetímu prahu a vystavěl tam citadelu, která vzbuzovala děs ve všech lupičíchnechesi, jinými slovy kušitům ze země Iam. Časem však tahle pevnost zvetšela a změnila se jen v místo, kde se vybíraly daně, slonovina, kůže a aromatické oleje a také v místo vyhnanství, kam posílali provinivší se důstojníky a vojáky. Byl to ještě jeden trest navíc – kromě ztráty cti, což znamená milosti bohů, přízně faraóna, také možnosti důstojného pohřbu. Dvě nebo tři stovky bezectných zaživa usychali uprostřed rozpálených náhorních plošin a společně s nimi jediný nevinný
– Tuati, velitel pevnosti ztracené v jižním pekle.
Spolehlivý způsob jak ukončit takové ponižující postavení byl známý a jediný za všech časů: šplhnout si u nadřízených. Tak vychytralý Tuati sdělil Velkému Domu a zároveň i místodržícímu Vrat, že v oblasti, kterou spravuje se našel zdroj vynikajícího kamene. Nefer-neferu, nejlepší z nejlepších... Takový, jaký je vhodný jen pro Amonovy chrámy a faraónovu hrobku. Dopis ze strašlivých dálav doputoval až k rukám pokladníka Neschiho, třetího nejvyššího úředníka země Ta-Kem a ten vyslal na jih stavitele Senmuta, aby zprávu prověřil.
Jak zjistila nestranná prověrka, kámen v zemi Tuati opravdu byl, a dokonce i ve velmi slušné kvalitě, jenže dopravit ho po vodě bylo prakticky nemožné. Buď by se musel vykopat kanál, nebo vystavět cestu dlouhou dvě stě tisíc loktů.
Senmen to zjistil hned třetí den a naznačil Tuatimu, že na světě existují ještě daleko horší místa než třetí práh. Opustil ho smutný a zarmoucený a vydal se na zpáteční cestu. Vzal s sebou jenom měchy s vonnými oleji a ostatní kušitskými daněmi. Jako obvykle pluli pouze ve dne, na noc přistávali u břehu a na jedné ze zastávek si Egypťany vyčíhali nesechi. Banda byla veliká, celá výprava by odešla do Polí Ialu, kdyby se neobjevil Semjon s obrovským kladivem.
Nutno poznamenat, že ho tam nezapomněli.
Pečlivě ho uschovali do truhly z růžového dřeva, která patřila Senmutovi. Železo v zemi Ta-Kem mělo obrovskou cenu a kromě toho toto obrovské kladivo bylo pro Egypťany svatou věcí, vždyť pocházelo přímo z Osirisovy říše.
Uplynulo několik dní a Semjon už byl schopný rozeznávat tváře, Senmenových společníků i to, co si povídají. Původně se mu všichni, až na bledolícího Libyjce, zdáli stejní, stejně opálení, hnědoocí, tmavovlasí. Ostré umělcovo oko brzy začalo rozlišovat odstíny pokožky, stavby těla a věku. Zdaleka ne všichni byli vojáky, ten nejmladší, co posluhoval Inenimu a také Senmenovi, byl knězův učedník.
Budoucí stavitel a písař, sympatický, tmavooký mladík, se jmenoval Puemra, a nyní procházel kurzem přežití: bojoval s divokými kušity, snažil se ovládnout těžké veslo, rozdělával oheň, připravoval jídlo, dokonce stál i u kormidelního vesla. Toho posledního si moc neužil, protože Merira, mistr plachty a lodník, ho jen velmi nerad pouštěl z ruky.
Merira hned od počátku Semjona zaujal. Na první pohled vypadal, že mu je přes padesát. Hubený, žilnatý, jeho tvář připomínala profilem sekyru s ostrým výstupkem nosu uprostřed břitu. Narodil se v Chetuaretu, v jednom z měst Delty a plavil se po Řece víc, jak třicet let. Šrámy na jeho těle dokazovaly, že měl co do činění nejen s plachtami, ale i s kopím a sekyrou. Byl nevlídný, navrčený, tvrdohlavý a ke každým třem slovům dodal další tři a byly to buď nadávky, nebo proklínání, eventuelně rouhání. Semjonovi se strašně líbil. Když zavřel oči, zdálo se mu, že se vrátil do slavného města Pitěru, opírá se lokty o stůl, v ruce má půllitr piva a popíjí ho společně s kamarády. Jeden ze zraněných, muž úctyhodného vzrůstu a atletické postavy, jehož pokožka měla barvu kávy, rty měl příliš plné, a nos až moc ploský a široký, byl kušitským žoldnéřem. Říkali mu Ako a nepocházel z divoké země Iam, ale z míst východně od prvního prahu. V nočním boji mu probodli kopím holeň, ale Ako nevěšel hlavu a aktivně se léčil pivem.
Dalším žoldnéřem byl Libyjec Tehenna, který se od Egypťanů lišil bílou kůží, ohromnýma modrozelenýma očima a hřívou ohnivých vlasů. Byl to syn písků a potu. Narodil se v oáze UitMeche kdesi v Západní poušti, kterou nikdo neznal. Nějak se nepohodl s vůdcem kmene, snad o kozu nebo o ženu. Vzhledem k této závažné příčině měli Tehennovi useknout končetiny a zbytek zkrmit šakalům. Byl to hbitý mladík a před známosti se šakaly dal přednost erárnímu chlebu na Nilských březích.
Ta trojice – Merira, Ako a Tehenna, patřila Senmutovi. Sloužili mu už mnoho let. Ostatní šestice a také ti, co zahynuli při napadení, byli vojáky, lodníky a veslaři podřízení místodržiteli Ramerimu a žili v Semjonovi neznámém městě Neb. Mělo ještě jedno velmi poetické jméno – Město uprostřed vodních pramenů. Proč mu tak říkali Semjon nechápal.
Stále častěji se zamýšlel nad tím, že rozumí slovům, ale nechápe smysl.
„Dnes je dvanáctý den mechiru,“ řekl Senmut, „a v měsíci atis bude břeh zcela zatopený. Ineni se bál, že iči-ka tě zabije, nebo že něj zešílíš...,“ dodal.
„Iči-ka, tedy „vzít duši“ v doslovném překladu... Co to znamenalo? O jaké magii šla řeč? Jaké části roku náležely měsíce mechir a atis? Bylo teď jaro nebo podzim? Nastupovala zima či vládlo léto?
V jazyku rome taková slova neexistovala, roční období byly jen tři a ne čtyři: povodně, klíčení a sucho.
„Ve jménu Dvaačtyřicítky!“ Hulákal Merira na Puemru, který stál u kormidelního vesla. „ Drž se o loket doleva, synu hyeny! O loket, říkám! Abys shnil za Třetím prahem. Abys tam kamení musel ohlodávat, ty libyjská vši!“
Celý jeho proslov byl pro Semjona záhadou.
„Co to je Dvaačtyřicítka? Čím je nepříjemný nebo protivný Třetí práh a proč tam lidé hnijí a hryžou kamení? Co je to libyjská veš a proč zrovna libyjská?“ přemítal Semjon
Ako klábosil sTehennou, s blaženým úsměvem vzpomínal, jak se nacamral pivem o minulém svátku Opet, v ten samý den, kdy kněží vynášejí Amonovu sochu ve slavnostním procesí. Libyjec si odfrkl a zašklebil se.
„Ty pivní měchu, tys nevystřízlivěl po celých jedenáct dní od rána do večera. Dvanáctého dne tě náš pán Senmut léčil bičem. Stejně tě nevyléčil, protože máš kůži tlustší než má býk.“ „Kecáš!“ nesouhlasil Ako. „to není v kůži, ale v tom, že náš pán... ať ho chrání Neit! ...je dobrý a milostivý. Nepopadl bič, ale pruty a navíc byly suché a ne namočené.“
„Po druhé to bude už bič,“ šklíbil se zrzek, „bič z hroší kůže!“ „Nežijí si špatně,“ přemýšlel Semjon, když poslouchal tu slovní přestřelku. „Pivo, ožral se, jedenáctidenní svátek! Co je to za svátek ten Opet? Co tady stojí pivo, když ho žoldnéř může pít po džbánech?“
Senmut ho zavolal a ukazoval mu neforemná pestře zbarvená stvoření, která se živila mrtvou antilopou.
„Podívej, bratře! Choyte! Hyeny! Kdysi dávno je ochočovali, protože jsou silnější a krvelačnější než psi. Dokonce je vykrmovali a jedli... slyšel jsem, že za Prvním prahem je jedí dodnes...“
„Kdysi dávno? Kdy?“ zeptal se Semjon a dostalo se mu odpovědi:
„V dobách Snofrua a Chufua, ať žijí věčně v Osirisově království.“
„Bylo před tisíci lety? Nebo patnáctisty? Nebo dvěma tisíci lety? Jsou to nějak podivně známá jména – Chufu, to byl Cheops, stavitel pyramidy? A kdo byl Snofru? Jeho prarodič nebo následník?“
Čas a jazyk s ním hrály na schovávanou, stále nechtěly odkrýt všechna svá tajemství. Znalost slov ještě nevedlo k plnému pochopení, protože slova se rodila ze života, byla odrazem jeho reality, dýmem ne ohněm života. A život, zdálo by se tak prostý v těch dalekých archaických dobách, byl nepoměrně složitější, než by si člověk mohl myslet. Proplétalo se v něm všechno: bohové, démoni, záhrobní svět i ceny piva, jména měst, měsíců, národů i délkové míry, svátky i jména dávno zemřelých vladařů, magie, víra, předsudky a podivné obyčeje, jako například pojídání hyen. Ta složitost Semjona skličovala a deptala. Připomínala mu, že je v tomhle světě cizincem, že sem ještě nepatří.
Čtvrtého dne plavby se krajina změnila. Savana, která se táhla kolem břehů řeky, ustoupila a uvolnila místo nahromaděným balvanům, skalám a podivným útesům. Neživá krajina, hnědé a šedivé kamenné úlomky, písek, duny a krátery. Vypadalo to tady jako na Luně, jen teplé slunce a vody Nilu připomínaly, že jejich lodička je stále ještě na Zemi a ne v jiných, člověku nedostupných dimenzích. Přes den je trápilo vedro, ale noci byly podivuhodně chladné. Palivo tu bylo vzácností. Oheň rozdělávali skrovný, hřáli se kolem něj zakutaní do vlněných plášťů.
Noční chlad se ukázal být příznivým pro Ineniho. Čtyři dny proležel v kajutě, usínal a zase se probouzel a díval se na plátěnou stříšku. Puemra ho krmil, napájel vínem, po večerech mu pomáhal sejít na břeh a uložit se vedle táboráku. Vypadalo to, že se po magickém vypětí pomalu vzpamatovává, ale přitom o čemsi neustále přemýšlí. Leckdy se jeho zamyšlený pohled zastavil na Semjonovi, tiskl při tom rty k sobě, nos mu bělal a vrásky protínaly čelo. Bojoval jakýsi vnitřní boj, jako kdyby v jeho duši propukl svár mezi nadšením a nedůvěrou, přáním pochopit a strach z toho, že pochopit do konce možná znamená umřít.
Ostatní Senmenovi společníci byli prostými lidmi, proto ani zdaleka neuvažovali odkud se tu objevil ten ohromný, svalnatý člověk, který se jim tak moc nepodobal. Jestli přišel z africké savany nebo opravdu z Osirisova království. To poslední by bylo nejlepší, protože ten gigant je nejen zachránil před nechesi, ale navíc se ukázal být bratrem jejich pána, což znamenalo, že se na všechny vztahuje jeho božská ochrana. Semjonovi vzdávali hold jako významnému semerovi a s každým dnem se stávalo jasnější, že se ho není potřeba bát, protože to není bůh, ale člověk. Jí, pije, spí, jako všichni ostatní, a když je nutné, tak i čůrá před bort.
Něco jiného je Ineni. Toho ovládala touha a vášeň po pravdě. Patřil k těm lidem, kteří se vždy ji snaží dopátrat. V tomto případě však pravda mohla být děsivá. Co když je to opravdu mrtvý Senmen, navrátilec z rákosových Polí Ialu? Bytost, která stála před Osirisem, Anubisem a Tothem, před Dvaačtyřiceti soudci záhrobního světa... bytost, která se dívala do jejich nelítostných očí, která viděla jejich strašlivé tváře... Je to člověk, nebo to není člověk, který se dotkl Velkého Tajemství Života... člověk, který přesně ví, co je tam za rakví, do níž spouštějí tělo v pohřebních obvazech, s Knihou Mrtvých na hrudi... Vyrovnat se s něčím takovým nebylo vůbec lehké!
Pátého dne ráno kněz vstal, prohodil několik slov k Senmutovi, gestem přivolal Semjona a vydal se pryč od řeky. Pohyboval se ještě s obtížemi, ale úporně šel stále vpřed, dokud útesy nezakryly břeh a smaragdovou stuhu vodního toku. Postupně se kamenitá půda změnila v písek, skály, trčící z něj se staly menšími a oblejšími. Obzor se vzdálil a před nimi se objevily vrcholky dun, první hlídky Velké Západní pouště, které se v budoucnosti bude říkat Sahara.
Ineni klopýtl a Semjon ho zachytil.
„Tvé ruce jsou pevné, jako mocná Sochmet, bohyně vojáků.“ zabručel kněz. „Ty ruce velmi dobře zacházejí s kladivem a rozbíjejí hlavy... A umějí ještě něco?“
„Umějí,“ ujistil ho Semjon. „Kromě toho mám nejen ruce, ale i hlavu.“
„To vidím. Když velký Chnum lepil lidi z hlíny, přidělal každému hlavu, ale používají ji všichni?“
Kněz si zdrceně povzdychl, zastavil se a zadíval se na nekonečný prostor pouště. Právě teď byla nádherná. Svěží ranní vzduch, oslepující slunce stoupalo ocelově modrým nebem a jeho paprsky klouzaly po bílém, žlutém a oranžovém písku.
Jakoby vyřezané z černého obsidiánu na něm ležely stíny útesů, kamenů a osamělých stromů. Ta země neznala déšť ani sníh, či jinou nepohodu, kromě zřídkavých, zničujících smrští. Ty nikdy neohlašovalo hromobití, neozařovaly bijící blesky a větry prolétající nad ní byly suché a horké, rozpálené plameny krutého slunce. Déšť tady byl stejnou bajkou jako palma vyrostlá na nikdy nerozmrzající půdě.
Ineni si znovu povzdychl, natáhl ruce k slunečnímu disku a nepříliš nahlas začal zpívat:

„Jsi jediný tvůrce, rovného božstva tobě není!
Zemi jsi vytvořil podle svého...
V jedinečnosti své jsi stvořil všechny lidi, zvířata a všechny domácí tvory,
Vše, co se dotýká nohama povrchu zemského,
Vše, co se na křídlech vznáší pod klenbou nebeskou...“

Píseň nebo modlitba posílila duši holohlavého kněze. Narovnal se a úkosem se podíval na Semjona. Polohlasně řekl, jako kdyby mluvil sám k sobě:
„Senmut byl hodně mladý, když ztratil bratra, který zahynul v jižních krajích. Hodně ho miloval a vážil si ho... Bratr se mu opravdu zdál vtělením Amona-Ra, Thora a Totha v jedné osobě! Ano, miloval ho a miluje ho dodnes, ale pamatuje si ho jen málo. Já, na rozdíl od něj, daleko víc! Oba, Senmut i jeho bratr, byli mými u učedníky, a učitel toho o nich ví minimálně stejně tolik, jako jejich matka... Proto, můj synu, mám pochybnosti, velké pochybnosti!“ Ineni zavřel oči a odmlčel se. Potom se dotkl amuletu, který mu visel na hrudi a zpěvavě pronesl jakýsi prastarý text.
„Pochybuji, protože ještě nikdo se nevrátil z Polí Ialu, nikdo nám nevyprávěl, co nás tam čeká, a co od nás chtějí bohové. Pak by se naše srdce uklidnila a my beze strachu čekali na ten čas, kdy sami přijdeme na místo, kam odešly pokolení předků. Ale ty jsi přišel... Přísahám na vševidící Thorovo oko, to je věc nevídaná!“
Semjon mlčel, pokukoval po nebi, kamenech a písku. Knězovy pochybnosti ho nepřekvapily. Ineni je bystrý člověk a na rozdíl od Senmuta mu láska nezastírala zdravý rozum...
„Pochybuje, a to je dobře. Teď záleží na tom, co z těch pochybností vyvodí.“
„Zpočátku se mi zdálo,“ řekl kněz tiše, „že jsi Senmen. Jste si opravdu hodně podobní! Byl také silný a ohromný, vaše tváře se prakticky od sebe neliší... Řekl jsem si: Nepřišel z Polí Ialu , ale utekl z kušitského zajetí. Lidé, doprovázející Senmena na jih, řekli, že byl zabit. Mohli lhát, protože se báli potrestání. Pokud Senmena jenom ranili a zajali, měli tam složit svoje kosti a zachránit svého náčelníka... Takže jsem mohl předpokládat, že jsi Senmen, který uprchl ze zajetí. To je možné! Mohl jsi, díky zranění a utrpení, zapomenout vlastní jazyk, bohy, rodiče i bratra... My, kněží-léčitelé takové případy známe... Pravda, když jsem si tě prohlédl, nenašel stopy zranění a šrámy na těle ani na hlavě. Není patrné, že bys trpěl hladem nebo ušel velké vzdálenosti, máš nohy celé, nerozbitá chodidla.“
Kněz zmlkl. Jeho jestřábí profil vypadal jako kdyby byl vytesaný z narudlého pískovce. Basreliéf na pozadí modrého nebe. Ineniho oči zůstávaly napůl zavřené, když pokračoval: „Když tě uviděl Senmut, velice ho to vyvedlo z míry. Jeho rozum se ponořil do mlhy, duše se málem rozloučila s tělem... To není nic divného. Přísahám na sluncetvářného Amona, že ani já jsem nevěděl co si mám myslet... Ale brzy jsme pochopili, že neznáš řeč lidí. Senmut mě požádal, abych použil magii iči-ka! A to, synu můj, není jen tak obyčejné čarodějnictví, ale něco strašného... Jen málokterý z Amonových kněží ho ovládá. Podstata iči-ka je následující: člověka uvedeme do snění a dáme mu příkaz něco udělat, nebo si zapamatovat a on to udělá nebo si zapamatuje. Ale některé rozkazy se dávat nesmějí, protože lidská duše a rozum nejsou schopny se s nimi vypořádat, a člověka usmrtí nebo mu odeberou rozum. Nesmí se přikázat, aby člověk zabil sám sebe nebo druhého člověka, aby povstal proti bohům, eventuelně získal nějaké schopnosti... Třeba umět psát, nebo obrábět kovy... A samozřejmě není možné naučit se neznámý jazyk. Takový příkaz pro smrtelníky je nezvládnutelný, a to znamená že je hříšný.“
„Nezvládnutelný,“ konstatoval Semjon, když si uvědomil, jak kroužil a topil se ve víru slov.
Nicméně vyplaval! To bylo ještě podivuhodnější, než tajemství iči-ka. Vždyť ani jedna z metodik osvíceného dvacátého století nedokázala naučit jazyk během několika hodin. Znamená to, že Amonovi kněží ovládali umění sugesce, které se během věků ztratilo, umění natolik silné, že dovolovalo konat zázraky. Samozřejmě v určitých hranicích, jak řekl Ineni. Vražda a další věci, které se příčí přirozenosti člověka, nebo nad schopnosti jeho rozumu, zůstaly zakázané.
„Ale jak to bylo s jazykem?“
Semjon ho neznal! A přece se ho dokázal naučit, aniž by přišel o rozum. Zachmuřil se a upřeně se díval na šedožlutý písek pod nohami, ale žádná boží ruka tam nenapsala potřebnou odpověď.
„Chceš se na něco zeptat, můj synu?“
„Ano. Jestli jsem to dobře pochopil, tvoje magické pokusy nejsou bez nebezpečí? Člověk se po nich může stát idiotem? Na celý zbytek života?“
Kněz kývl.
„Přesně tak, nebudu to popírat. Ale Senmut na tom trval a měl pravdu. Víš, jeho bratrovi nic nehrozilo, protože by si jenom vzpomněl na to, co znal ale pozapomněl. Ten, kdo ovládá ičika, dokáže probudit paměť, můj synu, a Senmut mě žádal jen o to a o nic jiného. Jenom o to, přísahám na Maat, bohyni pravdy! Pomyslel jsem si: Jestli je Senmutovým bratrem, vrátí mu iči-ka znalost slov a s tím přijdou i vzpomínky na minulost. Vzpomene si na vlast, otce i matku, cestu, kterou životem prošel a na všechno, co znal a uměl. To všechno se k němu vrátí. Znovu se stane Senmenem! A kdyby se to nepovedlo...,“ Ineni pokrčil rameny.
„Kdyby se to nepovedlo, tak nejsem Senmutovým bratrem a na světě přibude jeden šílený člověk,“ odsekl Semjon. „Tak jsi o tom uvažoval, moudrý knězi?“
„No... asi tak... Vím, že můj hřích je obrovský, ale nebudeme se o něm bavit, protože moje hříchy jsou moje věc, která je mezi mnou a bohy. Bude lepší, když si promluvíme o tobě a Senmenovi. Souhlasíš?“
Semjon neurčitě odfrkl. Zatím nechápal, proč Ineni začal tenhle rozhovor, a čím skončí jejich procházka po písčité pustině. „Třeba mě kněz chce vyzkoušet? Ale co má za lubem?“ „Takže,“ pronesl kněz, „vzpomněl sis na řeč lidí, což znamená, že jsi opravdu Senmen. Ale, kde je to ostatní? Například, co víš o Ta-Kem? O svém bratrovi a vašich ctihodných předcích? O městech a místech, v nichž jsi pobýval z rozkazu per’o? Ve kterém měsíci se rozlévá Hapi a ve kterém naopak vysychá? O chrámech bohů a zpěvu hymnů, které tě učili od mládí? A nakonec: Co víš o mě, tedy svém učiteli?“ kněz se dotkl Semjonova ramene a se zdrceným výrazem ve tváři zavrtěl hlavou. „Mám obavu, že nic! Nic, synu můj! Z toho vyplývá, že nejsi Senmen... Jestli je to tak, proč ti zůstal zdravý rozum po magickém snu? Možná nejsi cizinec, ale syn Ta-Kem, který se jen náhodou podobá Senmenovi. Možná jsi zločinec, vykradač hrobek, který utekl do země Ialu před hněvem vládce Obou Zemí? Možná tě zbavili cti a poslali do rudných dolů za třetím prahem?“
„Jeho logika nemá chybu,“ uznal Semjon. „Odvolat se na Anubise nemá cenu. U Ineniho něco takového neprojde... Není to Senmut zaslepený láskou k bratrovi...“
Kněz mu stiskl rameno, jako kdyby mu dodával odvahu. „Neboj se, synu můj. Já tě nevydám! Nejsem donašeč, hledám jenom vědomosti a pravdu.“
„Pravdu? Vědomosti?“ odsekl Semjon s křivým úsměvem a cítil jak mu nabíhají svaly. „Nebojíš se dozvědět se něco zbytečného? Ten, kdo moc ví, dlouho nežije!“
Ineniho prsty sebou cuknuly.
„Jsem ještě na živu... takže jsem nerozzlobil bohy svými titěrnými vědomostmi...,“ stáhl ruku a otočil se tváří k poušti. „Avšak je možné, že konec mého života se blíží. Senmut, Ústa Velkého Domu, tě uznal za bratra a to znamená, že v Ta-Kem budeš bohatý a budeš žít v blahobytu. Budeš jíst husy a jeřáby z fajánsových mis, pít rudá, zelená i černá vína, laskat krásné dívky a pár sluhů bude nad tebou nosit pštrosí vějíře... Co ve srovnání s tím je život nějakého kněze? Jsi mladý a silný a já už dávno nejsem kluk a navíc jsem nikdy nebyl žádný silák... můžeš mi tady zakroutit krkem a říct, že jsem spadl ze skály... nebo že mě roztrhal obrovský lev... eventuelně, že jsem dostal úpal...“
Jak ho Semjon poslouchal, nejdřív vyvalil oči, pak se plácl dlaněmi do boků a rozchechtal se jako blázen. Se svistotem vtahoval vzduch do plic a vrtěl hlavou. Kněz se k němu otočil a nechápavě na něj zíral. Pak se chytil za hrbolatý jestřábí nos a rozpačitě zabručel:
„Vypadá to, synu můj, že dělám hlouposti... polévám fík medem... Řekl jsem nějakou pitomost? Tys mě nechtěl vyhrožovat?“
Když se dochechtal, sedl si Semjon na zemi už rozehřátou ranním sluncem.
„Zřejmě tě straší hlavy nechesi, které jsem rozbil... Ale mýlíš se, moudrý. Nejsem vrah a zabiják, ani vykradač hrobek, nebo zločinec, který utekl z dolů. Samozřejmě nejsem ani Senmutův bratr... Jsem oběť neuvěřitelných okolností. Takový jsem! Poutník, který se dostal do ciziny a do jiného času!“ Ineni si sedl vedle něj do písku. Oči mu potemněly a prsty hladily zlatou sokolí hlavičku, jako kdyby ho amulet mohl ochránit před tím, co měl uslyšet. Povytáhl obočí a pronesl: „Do ciziny, to chápu. Ta-Kem je cizí pro poutníka z Džachi, Isi, nebo země Převrácených Vod. Ale jiný čas? Co to znamená, synu můj? Všichni vědí, že čas se pohybuje v kruhu, každý kruh znamená jeden rok. Od jedné záplavy Hapiho ke druhé. Smrtelník prožije své kruhy, a pak odchází k Osirisovi. Takový je chod věcí, jak ho určili bohové.... Jak je možné dostat se do jiného času?“
„Čas se vůbec nepohybuje v kruhu,“ oponoval Semjon. „Čas, to je střela namířená z minulosti do budoucnosti. Tak je to!“ nakreslil prstem do písku přímou linku a její pravý konec ukončil hrotem. „Teď jsme tady a za rok budeme tady. Za dva se posuneme sem. Můj čas je v daleké budoucnosti, mnoho století vzdálený od tvého... Ani nevím, kolik jich nás dělí. Já... chápeš?... propadl jsem se studní času a objevil se v Ta-Kem, do epochy, která je pro mé současníky šedým dávnověkem. Tak dalekým, že nevíme, jak zněl váš jazyk, o čem jste přemýšleli, v co jste doufali, jak žili... Ne, to není úplně pravda! Sem tam něco o vás víme, protože naši učenci rozluštili nápisy na stěnách chrámů a hrobek. Mám takový dojem, že se zachovaly i nějaké papyrusy... nevím kolik a jaké. Nezabýval jsem se čtením prastarých manuskriptů, ale něčím úplně jiným.“ Vypadalo to, že Ineni je vyvedený z míry a ohromený. Obočí mu vyjelo ještě výš, než před chvílí. Ústa měl pootevřená, klouby prstů, kterými svíral amulet, zbělaly. Zřejmě koncepce času, který se neotáčí do nekonečna v kruhu, ale pohybuje se neustále vpřed, byla pro něj tak nezvyklá a neočekávaná, že nakrčil čelo a zíral na přímku narýsovanou v písku. O čemsi intenzivně přemýšlel.
Nakonec se jeho rty pohnuly:
„Říkáš, že jsi propadl studní času... No, všechno je vůle bohů, i když nic podivnějšího jsem v životě neslyšel. Podivuhodné! Neobyčejné! Musím o tom přemýšlet... přemýšlet a vyptat se tě... ale ne teď... teď mi myšlenky skáčou jako blechy na strupatém psu... I když... říkal jsi, že ses nezabýval čtením papyrusů, ale něčím jiným... Čím? Byl jsi vojákem, který bojoval s nepřáteli Velkého Domu?“
„Náš Dům není Velký, ale Bílý...,“ prolétlo Semjonovi hlavou, ušklíbl se a řekl nahlas:
„Byl. Dávno.“
Opravdu sloužil v armádě ještě před tím, než nastoupil do Akademie. Prošel poddůstojnickou školou a pak ho zařadili k výsadkářům. Tím se vyhnul Afganistanu. Ostatního si však užil až až – únavných cvičení, výsadků, bezohledných a nemilosrdných rvaček, kdy si za zády důstojníků „vysvětlovali“ jakou pěst má nový seržant a jestli má pevné zuby. Faktem je to, že Semjon té doby nelitoval, nemyslel si, že to byl ztracený čas. Do armády šel jako kluk a vrátil se jako muž.
„Dávno?“ opakoval kněz. „A co teď:“
„Teď? Tohleto!“ Semjon uhladil dlaní písek a několika skoupými čarami nakreslil Ineniho profil. Hrbolatý nos, vpadlé tváře a oko pod nasupeným obočím...
„Ano,“ zašeptal kněz. „Jen málokteré lidi tak bozi obdarují! Jsi mistr! I když nos... Opravdu je takový?“ Ineniho ruka se natáhla k obrázku.
„Opravdu,“ ubezpečil ho Semjon. „I když jsem samozvanec, tak i ty, nejmoudřejší, nevypadáš jako syn Ta-Kem. Vypadají jinak.“ Setřel původní obrázek a nakreslil Senmuta, Puemru a ještě jednoho vojáka.
„Pravda, vypadám jinak,“ souhlasil kněz, prohlížel si obrázky a souhlasně pokyvoval vyholenou hlavou. „V mé krvi je příměs Hik’so a proto jsem věštec, prorok Amonova chrámu a nikdy nebudu ani prvním ani druhým v hierarchii. V údolí Hapi nemají rádi potomky Hik’so. Jsou tu na ně příliš hanlivé a deprimující vzpomínky...“
Semjon se nastražil.
„Hik’so!“
To slovo, podobné ozvěně v lese, mu znělo nějak povědomě, něco rozechvívalo strunu v paměti. Nějaká fakta nebo události, něco takového, co by měl znát... Ale co?
„Co to je Hik’so!“ zeptal se a upřeně zíral na jestřábí profil Ineniho. „Proč je nemají rádi?“
„Kočovníci, pastevečtí vládci náhorních plošin, kteří přišli do Delty z východu. Uběhlo čtyřicet let od té doby, co je dědeček prvního Džechutimesu vyhnal. Nicméně...“
Semjon už ho neposlouchal, protože ho omráčila nenadálá vzpomínka.
„Hik’so, kočovníci z východu! Hiksósové, ať do nich praští hrom! Hiksósové, kteří uchvátili Egypt v období mezi Střední a Novou říší, vládli tu víc jak sto let a vyhnal je,,, Kdo! Zdá se mi, že ten faraón se jmenoval Jachmos... Jasně Jachmos!“
Vzpomínal si na to jméno a ještě několik dalších z kurzu historie umění, kterým prošel na Akademii.
„Jachmosem začíná osmnáctá dynastie, která proslula rozvojem umění... malba, sochařství, stavitelské umění, výrobky z bronzu i skla, ze stříbra i zlata, nádherné paláce a chrámy... obzvláště chrám Hatšepsut, stupňovitá svatyně v Deir-el-Baharí na sever od Karnaku...“
Nejednou je viděl na fotografiích a prohlížel si je s nadšením, skláněl se v hluboké úctě před jejich staviteli. Nová myšlenka přerušila tok vzpomínek:
„To znamená,“ pomyslel si, „když je Džechutimesu Jachmosův vnuk, tak to není nikdo jiný než Tuthmos II. Takže teď vládne Tuthmos III, budoucí velký dobyvatel! Teď je ještě úplně malý, jak říkal Senmut...“
Přesná data si nezapamatoval, ale to neměl zapotřebí. Přibližně věděl, že Nová říše začíná asi čtrnáct nebo patnáct století před narozením Krista. Chyba o jedno století nehrála žádnou roli ve srovnání s hlubinou studně času, propastí Chronose, do níž se zřítil. Z každodenní obvyklé reality, která se z ničeho nic stala dalekou budoucností.
„Tři a půl tisíce let! Propast překlenutá mostem z miliard neprožitých lidských životů!“
Ta myšlenka byla strašlivá. Semjon zavřel oči a sevřel ruce v pěst. V tom okamžiku se mu zdálo že mu pyramida ještě neproběhnuvších století drtí ramena neuvěřitelnou tíhou. „Co ti je?“ znepokojeně se zeptal Ineni. „Máš bílé tváře jako kámen z něhož se rodí zlato.“
„Už... už vím, kam jsem se dostal,“ ochraptěle vydechl Semjon. „Ne, ne kam, ale kdy! Nás dva, nejmoudřejší, dělí skoro sto padesát pokolení, a když si uvědomím, co všechno se stane za tu dobu, nebo jen v nejbližší době...“
Zmlkl, kousl se do rtu a nespouštěl oči s Ineniho.
Najednou mu došlo, že historie lidstva teprve začíná a před ním je daleko víc, než za ním. Svět se ještě nesetkal s vznešeností Řeků, mocí Římanů, silou a zuřivostí severních barbarů. Nikdo ještě neznal Hanibala, Julia Césara, Ježíše Krista, nebo Johanku z Arku, Newtona i Shakespeara, Hitlera a Stalina. Ještě nebyly vybojovány Trojská válka, Punské války, Stoletá ani Světové... Alexandr Makedonský ještě neuskutečnil své pochody, kníže Svatoslav nebušil na vrata Cařihradu a ze sedmi divů světa existoval jediný – egyptské pyramidy. Všechno bylo teprve v budoucnosti! Nevyjímaje to, co čekalo i tuto zemi – odpadlictví Achnatona, velikost Ramsese, nájezdy Lybijců a Etiopů, Asyřanů, a Peršanů, vláda Prolemájovců a Římanů... A nakonec drtivý nápor islámu.
Viditelně myšlenka o budoucnosti pronikla i do vědomí Ineniho. Kněz zbledl právě tak jako Semjon. Zírali na sebe otřeseni dobrou minutu, potom Ineni nerozhodně zašeptal:
„Ty můžeš, synu můj? Myslím tím, vzpomenout si? Vzpomenout si na to, co se stane v těch námi ještě neprožitých letech?“ „Pokusím se,“ Semjon vstal. „Opravdu se pokusím! Vždyť na tom, jestli si vzpomenu, závisí můj život. Samozřejmě, jestli...“ Odhodlával se říct, že se může propadnout někam dál, nebo naopak může vyplout kamsi nahoru studní času, ale větu nedokončil. Takovou situaci nemohl vyloučit, ale proč o ní mluvit. Zatím je tady a vypadá to, že v téhle epoše zůstane navždy.
Pomalu se vraceli ke břehu. Slunce už zářilo jako rozžhavená koule, stoupalo čím dál tím výš na nebesa a z pouště sem táhl suchý žár, který omýval kameny a písek neviditelnými palčivými vlnami. Čísi protáhlé zavytí se proneslo nad šedožlutou rovinou. Možná to byl jekot hyen, nebo netrpělivý štěkot šakala. „Nemohu říct, že jsem tě pochopil, synu můj,“ pronesl Ineni. „Ta slova o studni času a o stoletích, která nás dělí, se mi zdají tak podivná, jako voda, která se změní v kámen. I když říkají, že se to v severních zemích stává,“ kněz pokýval hlavou a na tváři se mu usadil zadumaný výraz. „Podívej se, domluvíme se následovně: pro Senmuta zůstaneš bratrem, který se vrátil z polí blaženosti, pro všechny ostatní Senmenem, který unikl z dlouhého zajetí, když prožil dlouhá léta u Kušitů. Za tu dobu ztratil část paměti. A pro mně zůstáváš tím, čím seš. Jenom já budu znát pravdu.“
Semjon kývl:
Myslíš si, že pravda se dá skrýt? Vojáci a tvůj učedník Puemra slyšeli, jak se mnou mluvil Senmut... Pro ně jsem se také vrátil z onoho světa.“
„Vojáci, Puemra i Senmut jsou moje věc! A pravdu musíš skrýt, pokud chceš zůstat na živu a být svobodným. Ať jsi přišel odkudkoli, z Osirisovy říše, nebo z budoucnosti, tak Sofrovi se to líbit nebude... ne, opravdu se mu to líbit nebude, synu můj! V tom případě skončíš v mučírně.“
„Co je zač ten Sofra?“ zeptal se zamračivší se Semjon. „O! Sofra, je potomek prastarých vládců a první prorok Amonova chrámu. On a jeho sluha Richmer, ochránce vrat, jehož ucho slyší každý šramot v Obou Zemích, jsou velmi nebezpeční lidé. Krutí!“
„To je velmi cenná informace,“ uvědomil si Semjon, ale přemýšlet o špatnostech se mu právě teď nechtělo.
Uvědomoval si, že to, co se odehrálo tady v rozpálené poušti, ho sblížilo s Inenim, tak jako vždycky sbližuje dva lidi společně sdílené tajemství. Ale pro Semjona byl tento cit nezvyklou novinkou. V předcházejícím životě neměl žádná tajemství, a jestli i nějaká byla, tak se neměl s kým o ně podělit. Byl osamělý jako prst, neměl žádné blízké ani příbuzné, ani ženu... náhodné známosti se nepočítaly, právě tak jako náhodní přátelé.... Najednou si uvědomil své bývalé osamění, podíval se na Ineniho. Podíval se na něj s nadějí, tak jak se dívají na zakalený neopracovaný diamant, skrývající v sobě velkolepý briliant. „Možná, že minulost bude štědřejší, než přítomnost a nadělí mi nejen bratra, ale i přítele... A proč by ne? V minulých letech mi štěstí příliš nepřálo, osude je však vrtkavý... Bratr a přítel! To vůbec není špatné pro člověka, který se ocitl třicet pět století před svým narozením!““

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Strážce faraonů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.