Michail Achmanov: Náboje nikdy nedojdou

МихаилАхманов ©Патронынекончаютсяникогда Translation © 2009 Vlado Ríša
Illustration © 2009 koláž Vlado Ríša
Publisher © 2018 Golem Ríša

V poslední době jenom lenoch nepíše o upírech . Z článku reportéra V. Razunajeva publikovaném v týdeníku „Krev národa“.

1. kapitola Hadí hnízdo

Byl to mládežnický klub. Nepatřil k těm nejpřepychovějším, ale přece jen to nebyla ta nejzaplivanější žumpa. Hadí hnízdo střední jakosti - taneční cajdáky, jednorucí banditi, sex na hajzlu, chlast a samozřejmě fet. Kdysi tady, v solidní budově na Gruzínské hrázi, byla prodejna pelmeňí, hned vedle pošta a knihkupectví. Teď je tam klub Dávka. Z pošty tu zůstala veranda, která je o tři schody výš než okolí, a pevné dveře, z prodejny nezničitelná vůně zavařeniny a z knihkupectví vůbec nic. To se jmenovalo Pochodeň, nebo něco v tom smyslu... „Jak krátká je cesta od světla ke tmě!“

Vylezl jsem z broučka, upravil si plášť a snažil se, aby mi železo příliš neřinčelo. Bylo kolem dvanácté, ale svítila jenom okna Dávky. V činžácích kolem nebylo vidět ani světýlko, podjezdy byly pusté, ani jediného chodce jste nezahlédli. Byli poučeni hořkými zkušenostmi a necourají se venku. Kromě Vlada, který se schovával u popelnic, tu nebyla ani noha.

Práci si u mě objednal poslanec Bulyga, který si tak chtěl zvýšit rejtyng před volbami. Předpokládám, že místní obyvatelé už mu vykecali do hlavy díru. Co se dá k tomu říct? Děti nemohou jít ani na dvůr, školáky a ženské musí doprovázet konvoj. Ani leckterý svalnatý chlap nevydrží vcelku v takovém sousedství. Dokonce ani ve vlastním bytě s mříží na oknech a železnými dveřmi není bezpečno. Pomalu jsem zamířil ke schodům. Nad nimi visela neonová reklama - šťabajzna se tam vlnila v břišním tanci. Všechno poblikává, září, holka kroutí zadkem i ceckama přitažlivě pohazuje. Samozřejmě, že mrká na okolí! Prý, zastavte se, chlapečci, ukážu vám toho ještě mnohem víc. Samozřejmě, že ukáže, o tom není nejmenších pochyb! Tlamu ukáže s palcovými tesáky!

Vlad se odlepil od popelnice a velice uctivě se ke mně začal přibližovat. Byl plně vyzbrojený: kamera za uchem, druhá na zápěstí, pod bundou a svetrem magnetofony. Límec mu odstával, na sto procent si na krk navlékl stříbrnou obruč. Snad dvacetkrát jsem mu vysvětloval, že je to nesmysl, úplná pitomost, ale Vlad je neprůstřelný. Tvrdohlavý osel! Ale jinak je to pohodový parťák. Samozřejmě, že to není kat, nepotřebuju žádnou pomoc v tomhle smyslu, ale v mém řemesle jsou neméně potřebné perfektní zúčtovací dokumenty, právě tak jako samotná akce. Všechny ty předpisy a zákony o prodejných a hnusných stvoře-ních. Uhneš jen kousek za hranice zákona a můžeš se rozloučit s patentem.

Ve dveřích stál držkoun, žádný druhotný iniciát, ale normální přisluhovač. Do půli těla nahý s vynalézavým tetováním na břiše - drak, který měl místo hadí hlavy lebku s vyceněnými zuby. Pačesy měl dlouhé a očka zamžená. Na krku měl zřetelnou značku - pár rudých teček na krkavici.

Zastoupil mi cestu.
„Kam se hrneš, troubo?! Co tady chceš?“
„Můžeš hádat třikrát, blbečku,“ odpověděl jsem a majznul ho do brady.

Maníkovi se protočily panenky, kvíknul a šlehl sebou na schody. Skopnul jsem ho z verandy, pootevřel dveře, vešel dovnitř a rozhlédl se. Zábava byla v plném proudu, někdo se cpal do chorovodu, jiný chlastal a žral, další v pohodě odpočíval pod stolem. Muzika duní, až se stěny třesou, holky tančí nahoře bez, na pódiích striptérky se vlní u tyčí. Zelené jim visí z podvazků a kluci jim tam cpou další, jen aby si mohli sáhnout na jemné masíčko. Co se týká mě a Vlada - absolutně si nás nevšímají.

Vlad mi funěl za zády.
„Vidíš tamty? Kde jsou?“
Oči mám jedinečné a čich perfektní.
„Barman a ti dva u sloupu. Náhodný párek, přišli se sem

nakrmit. A vpravo u automatů ti zdejší, to jsou také naši klienti. Baba s žetony a s ní je chlap, ten držkatec u závěsu...“

Vlad je natáčí.
„Jsou to iniciáti?“
„Jasně. Prvotní by nás vyčmuchali už u vchodu,“ přimhouřil jsem oči a začal vybírat vhodnou pozici. „Takže takhle, parťáku... Zalez do kouta a zataj dech. Buď připravený.“

„Rozkaz, sire! Budu se snažit, sire! Pinta krve pro vás, sire!“
Vlad zmizel. Držkatec domlouval obchod s nějakým maníkem. Přemluvil ho, odhrnul závěs a někam ho táhl. Dá se předpokládat, že do nějakého soukromého, intimního pokojíku. Mravy jsou tady prosté: když nemáš love, neblbni. Dá se tady taky platit v naturáliích. Obvykle panák krve za dávku.
Začal jsem se prodírat houštinou upocených těl. Kruhy v nosu i uších, další dírky v pupících. V nich se natřásají různé přívěsky. Zuby i nehty nabarvené na černo. V obočí a rtech toho mají navěšeného taky dost a dost. Někdo má úplně vyholenou hlavu, jiný kohoutí hřeben.
Tetování na všech možných místech, jsou vidět díky letnímu vedru a skrovnému oblečení. Ve svém plášti jsem vypadal jako vrána v bažantím hejnu, ale zájem jsem moc velkej nevzbudil. Jako obvykle mě brali jako výběrčího výpalného.
Prodral jsem se k pódiu, kde se vlnila striptérka. Štípl jsem ji do měkkého. To je také privilegium výběrčího, štípat do jakýchkoli zadků a koziček.
Holka vyjekla.
„Slez, smažko! Už by to mohlo stačit!“
Shodil jsem ji přímo do rukou kluků, kteří se kroutili přímo u pódia, a vylezl na něj. Výhled odtud byl fantastický: barman, dvě kreatury u sloupu, krysa s žetony a pátý, zchát ralý křapík, který se znovu objevil a právě postával u hracích automatů. Cítil jsem emanaci každého z nich.
Tak jsem se nějak zamyslel.
„Křapík je v sálu a kluk je kde?... Ten kluk, kterého odvedli za závěs?... Vzal si od něj panáka, a pak mu měli dát žetony, nebo fet... Ale kluk tu není! Komu ho tam ten držkatec nechal? A proč?... Mohl bych si zapřemýšlet na tohle téma, ale jak se říká: Frajerova chamtivost zahubila pět klientů. Je to vše! Mám je jako na dlani... Střílej!“
Vystřelil jsem. Tedy, nejdřív jsem vytáhl zpod pláště luparu neboli můj věrný, zkrácený sheffield, opřel jsem si ho do ramene a vystřelil.
„B-bum!“ potichu řekla zbraň a barmanova hlava se rozlétla na krvavé cucky.
„B-bum, b-bum!“ dvě stvůry u sloupu se zřítily na podlahu.
„B-bum!“ bába s žetony spadla ze židle.
„B-bum!“ držkatcův mozek pocákal šedivou hmotou hrací automat.
Střílel jsem klientům do hlavy, přesněji řečeno mezi oči, aby špičáky zůstaly celé. Zabíjet upíry se musí umět, mají neskutečnou životaschopnost a regenerace jim jde až děsivě rychle. Stává se, že po mnohačetných zraněních, jsou schopni si to vyřídit se Zabíječem nejen prvotní, ale i iniciáti. Do hlavy! Jenom do hlavy, vážení! Aby se mozek rozlétl na všechny strany jako fontána.
V sále se zdvihl řev a pištění. Veselí skončilo, dav převracel stoly i židle. Lidi se vrhli k východu a pětice
vyhazovačů se naopak řítila k pódiu. Neměl jsem právo
zabíjet přisluhovače, takové už jsou zákony v naší demokratické zemi. Jednoho jsem nakopl do spodní čelisti,
druhého jsem fláknul pažbou pušky a potom jsem rozevřel
plášť a ukázal zbylé trojici své hračky. Měl jsem tam
šurikeny, házecí nože, kus železné trubky, řemdih a samozřejmě meč. Byla to poctivá japonská katana.
Vystřízlivěli.
Vrhali na mě zlobné, baziliščí pohledy, ale začali couvat
ke dveřím. Udělali dobře: jejich práce byla u konce. Pětice
zrůd byla mrtvá, publikum zdrhlo, jenom vůně a zvuky připomínaly bývalou náladu. Byla cítit pelmeňová zavařenina,
pot a alkohol. Hudební automat vyhrával cosi osvěžujícího. „B-bum!“ vpálil jsem do něj kulku a hudba zmlkla. Cítil jsem se jako vítěz. Akce proběhla jako po másle
žádné zbytečné mrtvoly, ani zbytečné škody na majetku,
dokonce i skla vydržela. Mohl jsem počítat s prémiemi,
i když, abych pravdu řekl, můj nájemce Bulyga byl dost
skoupý. V pustém sálu vládlo ticho a pohoda, u stropu tiše
blikala různobarevná světla a trochu slyšitelně vrčela
Vladova kamera.
Čistá práce! Krása! Za okny už bylo slyšet vzdálené vytí
sirén. To k nám pospíchali policajti.
„Teď sepíšeme protokol,“ pomyslel jsem si, „připojíme
k němu video a...“
Závěs, ve vzdáleném rohu, sebou škubl. Cosi tmavého,
co se podobalo ohromnému krabovi s roztaženými klepety,
proletělo nad podlahou v bleskurychlém skoku.
„Tak to je šestý klient...,“ blesklo mi hlavou.
Za ten okamžik jsem si nestačil prohlédnout tvář a tlamu
té nestvůry, nebylo to však zapotřebí. Viděl jsem jejich
držky a zuby ze všech možných úhlů. Nestvůra se ke mně
řítila rychlostí vystřelené kulky, neměl jsem čas zamířit,
takže jsem vystřelil na náhodu a zcela evidentně jsem minul.
V následujícím okamžiku mě strašná rána smetla z pódia, zbraň odletěla stranou a kousíček od hrdla mi cvakly zuby.
Minul opravdu jen o vlásek, jeden špičák mi poškrábal kůži kousek od krkavice. Zmítáme se mezi rozbitým nábytkem, on nahoře a já dole. Kus trubky se mi zaryl do žeber, nože a katana mě tlačily do břicha. Všechen můj arsenál mi byl k ničemu, protože jsem ho neměl čím vytáhnout. Oběma rukama jsem se opíral o čelisti monstra a cítil, jak mi jeho drápy pronikají pláštěm a rvou kůži. Byl neuvěřitelně silný, musel se právě napít. Jako objekt vhodný k obědu jsem ho nelákal, nezachtělo se mu mojí krve, žíznil po smrti vraha svých dětí. Takový je instinkt všech prvotních a ti, co ho nedokážou ovládat, jsou ti nejnebezpečnější.
A tenhle to nedokázal. Měl šílené oči bez nejmenší známky rozumu, byly to oči zvířete, ne člověka.
Mimochodem, s rodem sapiens neměl nic společného. V tom je rozdíl mezi vlkodlakem a zločincem. Ten druhý, ať už je jakýmkoli zlodějem, je naším bratrem. Zatímco u toho prvního jsme jenom nižším článkem potravního řetězce. Asi tak přibližně jako pro nás krávy.
Nicméně jsou krávy a také hodně velcí, trkaví býci. Držel jsem jeho čelist levičkou, na okamžik jsem oslabil tlak pravou rukou a praštil ho do lícní kosti náramkem, který mi obtáčel zápěstí.
Úder to byl slaboučký, ale pružina spustila a vyhodila mi do dlaně ostrý břit. Vrazil jsem ho bestii do krku a škubl směrem k sobě, až jsem jí prořízl hrdlo. Sevření povolilo. Neumřela však. Jako před tím po mně natahovala svoji hnusnou držku a rána na krku vypadala jako druhá ústa, ohromná a přeplněná chlístající krví.
Převrátil jsem ji na záda, osedlal si ji a konečně dosáhl na katanu. Vteřina a bylo to hotové. Hlava i tělo se rázem osamostatnily. Takové upíry mám rád.
Zvedl jsem se a trochu se při tom potácel. Setřel jsem si z tváře krvavou břečku. Potom jsem strčil ruku do kapsy, vytáhl kleště a vylomil mu horní pravý špičák. Dva centimetry... Není to ten největší v mé sbírce, ale přesto je působivý. Ostrý, bílý, podobá se vybroušenému krystalu křemene.
„Nejseš raněný,“ uslyšel jsem hlas za zády.
Otočil jsem se.
„Všechno je ťip-ťop. Rvačku jsi nafilmoval, parťáku?“
„Samo, šéfe,“ Vladovy kamery tiše cvrlikaly.
Najednou se zašklebil a nostalgicky pronesl:
„Byla krásná, vědma jedna! Proč dává bůh krásu takovým prokletým stvůrám... Nebo se o to postaral ďábel?“
Zamrkal jsem. Přede mnou na špinavé, zašlapané podlaze, ležela nahá žena. Maličká pevná prsa s růžovými bradav kami, štíhlé pružné tělo, dlouhé, ladné nohy. Pak ne smyslná čára - pahýl krku s přeťatou páteří. Odkulivší se hlavu věnčila aureola černých vlasů, z nádherné tváře zmizel výraz sveře-posti, teď vypadala klidně a vyrovnaně. Vysoké čelo, hnědé oči, rudé rty... Horní byl zkrvavený tam, kde jsem vylomil špičák.
„Kde je teď? V pekle?“ zeptal se Vlad. „Myslíš si něco takového, Petře?“
Neměl jsem čas říct mu vlastní názor. S rachotem se rozlétly vchodové dveře a dovnitř vtrhla přepadová jednotka. Minimálně tucet kukláků v neprůstřelných vestách, nára menících, se samopaly v rukách. Za bojováky pocho doval můj dobrý známý komisař Fursej z mravnostní policie. Za ním se táhly nižší hodnosti a taky experti. Všichni měli zakyslé držky, bylo jim jasné, že podnik je zlikvidovaný a že z tohohle krmelce už nic kapat nebude.
„Tak-tak,“ zabručel Fursej, když přejel pohledem místnost. „Tak co to tady máme, kolegové? Osm mrtvolek a s nimi herr Peter Deutsch, náš vykonavatel spravedlnosti. Jako vždycky v tratolišti krve... Mám pocit, že se rozloučí s licencí!“
„Mrtvol je jenom šest a nejsou to lidi,“ upřesnil jsem. „Jsou to moji klienti! Prověřte si to, pane komisaři.“
Jako kdyby chtěli potvrdit moje slova, oba vyhazovači, které jsem polaskal pažbou a botou, se pohnuli. Komisař mrkl na své podřízené, ti uchopili držkatce za nohy a vytáhli je na ulici. Přece jen to jsou svědci!
Zacvrlikala Vladova kamera.
„Okamžitě zastavte natáčení!“ houkl Fursej. „Co je to za hnidu?!“
„Jako kdybyste mě nepoznal... Razuvajev, reportér novin „Krev národa“! hrdě mu oznámil Vlad a ukázal svůj žurnalistický odznak. „Kroťte se, komisaři! Zákon o svobodě tisku zatím ještě nikdo nezrušil.“
„Opravdu?“ Fursej se podíval na své podřízené a ti zamračeně kývli. „V tom případě natáčej, novináříčku, ale nehýbej se z místa. Ani ty, Zabíječi! Tohle už patří mně! Přitáhněte sem mrtvoly!“
Odplivl si na podlahu a jeho podřízení k němu začali snášet mrtvoly. Všechno to bylo divadýlko určené pro idioty. Fursej věděl, že jsem neporušil pravidla, ale jako každý boss ze silového rezortu chtěl demonstrovat svoji moc a příkrost. Oba jsme věděli ještě něco: z téhleté Dávky šly úplatky na policii, a ne zrovna malé. Co je dobrodiním pro místní obyvatele, to je pro policajty ostrá kudla do zad. Ale s tím si bude muset poradit poslanec Bulyga.
„Doklady! Sem a rychle!“
Fursej nastavil ruku a já jsem do ní vložil kontrakt a svůj odznak. Na ten se ani nepodíval, očima se vpil do kontraktu, přečetl si jméno najímatele a rázem zkrotl. Bulyga je významná figura, člen moskevského zastupitelstva za stranu Čisté ruce,a je to protivník Legalizace. Na takového podfukáře si netroufne.
„Křišťálek...,“ odfrkl si zjevně rozčarovaný komisař, když mi vracel papíry. „Dobře! Podíváme se, koho jsi to zamor doval, mister Deutsch.“
„Zcela výhradně nepřátele národa, Fursej-san,“ odpověděl jsem.
„To si prověříme. Jestli nebude něco v pořádku, tak z tebe stáhnu kůži. Z tebe taky!“ Píchl prstem Vlada do hrudníku. „Moje slovo je jako bankovní směnka!“
„Svoboda tisku!“ vypískl můj partner.
„Mlčet! Dostaneš svoji svobodu a ještě k tomu misku panádlové polívky z plesnivých chlebových kůrek jako přídavek,“ komisař se sveřepě zasmál a v tom okamžiku vypadal jako upír. „Lékař a fotograf jsou přítomni? Jděte na to! Ty, Petrenko, mrtvolám prohlídni kapsy. Bylo by dobré zjistit jejich totožnost...“
Vsadím euro proti kopejce, že tři z nich už komisař identifikoval, i když neměli hlavy. Své živitele přece člověk nezapomene! Ale byli tu ještě ti dva, co stáli u sloupu. A taky ta krasotinka z prvotních. Její hlavu přikutáleli k tělu a doktor, když se podíval krasavici na zoubky, se ke mně otočil a s úctou pronesl:
„Prvotní! Šikovně jste ji uklidnil, Deutschi... Useknout palici jedinou ranou! Něco takového už jsem dlouho neviděl!“
Neduživý inspektor, zřejmě onen Petrenko, prohledal mrtvoly, taky kasu u barmana a stolek se žetony. Hlavními důkazy byly valuty, ruble a také snímky zachovaných čelistí. Doktor mrtvolám otevíral ústa speciální lancetou a fotograf tiskl spoušť. Kamera tiše vrněla a navždy uchovávala výsledky mé práce.
Přepadovka, navlečená do bojové výstroje, zmizela, zřejmě se Fursej přesvědčil, že jemu osobně nic nehrozí. Trojice jeho spolupracovníků vlezla do chodby za závěsem a přitáhla mrtvého kluka, nahého a placatého jako vycucaný citrón. Medicínský expert ho prohlédl a pokrčil rameny, podíval se na tělo bezhlavé upírky:
„Jako obvykle, píchal ji a ona z něj cucala krev. Tahle byla prvotní a ostatní pětka jsou iniciáti. Nemáme žádné výhrady k práci Zabíječe, komisaři.“
„Můžu si sebrat své zbraně, Furseji?“ dotázal jsem se.
„Můžeš, ty lovče boží,“ komisař byl zachmuřený. „Seber si své haraburdí, vem s sebou toho svého omezence a padejte odtud třeba do hajzlu.“
„Sám si tam vlez, ty blbe s nárameníky,“ zašeptal Vlad, ovšem velice potichoučku.
Co se týče mě, tak jsem držel hubu. Otřel jsem meč a zasunul ho do pochvy. Pak jsem sebral luparu. Zbraň byla čistá jako sklo, ani vůně střelného prachu, ani nálet v hlavni. Parádní věcička!
Vypadá to, že komisař si to myslel taky.
„Pojď sem! Chci si tu tvoji hračku prohlédnout!“
Nerad dávám sheffielda z rukou, ale jak bych mohl odmítnout svému milovanému polišovi? Podřídil jsem se.
„Opatrně, můj vládče! Tahle hračka stojí minimálně váš desetiletý plat.“
Mimochodem, luparu jsem dostal darem, ale tohle Fursej vědět nemusí. Ani on, ani jeho poskoci, dokonce ani Vlad ne. Nikdo na světě! Moje vztahy sObchůdkemjsou moje věc. Ostatně, kdybych jim tom pověděl, kdo z nich by mi uvěřil?
Fursej namířil na barový pult a snažil se stisknout spoušť. Nic se nestalo.
„Kde je pojistka,“ rozpačitě přimhouřil oči.
„Nemá to žádnou pojistku.“
„Není to nabité? Nebo to má nějakou šikovnou blokaci?“
„Je to nabité a nemá to žádnou blokaci.“
Vzal jsem si od něj zbraň a poslal kulku do hracího automatu. Zařvalo to, jako kdyby uhodil hrom. Do stran se rozletěly kousky pastu, nějaká ozubená kolečka, nabarvený plech. Sheffield byl naštvaný, že jsem ho půjčil do cizích rukou! No nic, to přejde, zklidní se...
Zasunul jsem luparu dopodpažního pouzdra , podíval jsem se na Fursejův ksicht, vykulené tváře jeho pomocníků a u šklíbl se:
„Tak je to, seňoři. Kulka dum-dum. Když je to potřeba, tak je i výbušná, a v některých případech i protipancéřová.“
„Jdi se vycpat a nedělej ze mě blbce!“ rozčertil se Fursej.
„Ne. Nedělám. Prostě i my Zabíječi máme svá malinká tajemství.“
Otočil jsem se a pochodoval směrem k východu. Vlad dusal za mnou a jeho kamery stále ještě vrněly, protože měly co natáčet.
Záznam se hodil nejenom pro reportáž nebo zprávu pro úřady, ale také jako svědectví akce, za předpokladu, že zaměstnavatel se bude chtít s ním seznámit. Vepředu nás čekal poslední, závěrečný akord.
Ulice byla plná lidí, vypadalo to, že všichni obyvatelé se na ni vyrojili. Přepadovka je vytěsnila ze silnice, ale lidé se nesnažili ničit podnik, neházeli kamení do oken. Nebyla tady agresivní mládež, ale otcové a matky od rodin, babičky a pár dědků, kteří se dožili penze. Nad davem se vznášel hukot:
„Upíři prokletí!...“
„Hadi bezbožní!...“
„Konečně i na ně došlo! Načapali hadí hnízdo!“
„Bulyga, náš Sergej Petrovič se plácl přes kapsu, povolal Zabíječe...“
„To stojí hromadu peněz!...“
„Jasně! Zabíječ, to nejsou ti darebáci od policie...“
„Darebáci! Všichni jsou podplacení, od hlídkových až po generály! Prodávají naši krev a baráky si za to stavějí!“
„Ninku z bytu číslo pět si pamatujete? Vycucli ji...“
„A kluka Andrejevových, jmenoval se Aljoša, taky...“
„A Věrku... Byly jí tři roky... Rodiče se málem usoužili!...“
„Náš Sergej Petrovič je pašák! To jiní vyžírkové ze ZAKSu dají tak maximálně balíček hrachové kaše nebo kilovku cukru...“
„Náš Petrovič, to je lidovej dobrodinec! Když hlasovat, tak jenom pro něj!...“
Vlad zůstal na verandě, zvedl ruce a vykřikl:
„Správně, bratři a sestry! Jenom pro něj! Dejte si to sborem: Díky, Bulygo!“
Dav zařval jako stádo žíznících slonů, když se dostane k napajedlu:
„Bu-ly-ga! Bu-ly-ga! Dě-ku-je-me! Bu-ly-ga! Bu-lyga!“
Magnetofony a kamery do sebe vsály lidovou lásku a vděčnost. Potom to cvaklo, Vlad vypnul aparaturu.
„Máme dobré lidi,“ řekl se spokojeným úsměvem. „Uděláš pro ně za kopejku a radosti je za celý rubl.“
„No, za kopejku bychom ani prstem nehnuli, právě tak jako za rublík,“ odvětil jsem.
„To byla hyperbola, takové úsloví,“ řekl Vlad a vlezl do auta.
Vytáhl jsem kapesník, setřel si z obličeje zbytky krve, a pak jsem si sedl na místo řidiče. Odjeli jsme. Nejdřív skrz dav na Gruzínském valu, potom pustými a temnými uličkami k Sadovému okruhu, pak do Malé Bronné, do Třetího Berenďajevského průjezdu... Můj brouček je malé autíčko, tak akorát pro dva, ale zato má velký kufr a silný motor. Když je potřeba, dokáže se otočit na pětníku a vytáhne to i na sto padesátku.
Teď jsem nepospíchal. Práci jsem udělal, v duši mě hřeje pomyšlení na honorář, uvolnil jsem si svaly. Tiché brumlání motoru přivolávalo spánek. Klid a usmíření, jak rád říká diákon Stěpan... Pravda, byla v tom malá, černá skvrnka, vzpomněl jsem si na vědmu, mého šestého a nečekaného klienta. Její obličej mi problikává na pozadí ospalých ulic. A jak tak prokmitává, tak se mi to v hrudi svírá. Vysoké čelo, hnědé oči, rudé rty, horní celý v krvi... Uřknout mě nestačila, o tom jsem přesvědčený... Tam proč bych si na ni měl vzpomínat?... Z jakého důvodu bych na ni měl myslet? Z žádného, absolutně z žádného...
Vymetl jsem to všechno z hlavy, zabočil na malý dvorek a vypnul motor.

2. kapitola Rodné zdi

Žiji v suterénu. Moudrá to opatrnost pro Zabíječe! Jestliže se jednou nechceš vzbudit řinčením rozbíjeného okna, vyber si suterén. Naši klienti jsou šikovní, lézt po stěnách nebo se spustit ze střechy, je pro ně maličkost asi tak stejná, jako si po ránu zívnout. Mrakodrap není z toho důvodu o nic bezpečnější než čtyřpatrová barabizna. Virij, můj důvěrný pří tel, si pronajal byt ve dvanáctém patře. Co z toho? Vlezli k němu dva prvotní, jeden sednul ospalcovi na hruď, druhý mu přidržel ruce, aby nedosáhl na meč... A je po Koljovi!

Potom jsem ty upíry našel a rozpůlil je v úrovni břicha, ale Nikolaj už z toho neměl nic. A jaký to byl výborný odborník! Pracoval pro mohamedány, mormony i pro naši svatou církev, dokonce osobně pro metropolitu Jevsevije...

Prostě a jednoduše, když se chceš vyspat v klidu, pořiď si suterénní byt bez nejmenšího náznaku okna, s jedinými dveřmi, opevněný ze všech stran jako bunkr. Samozřejmě, že něco takového se nenajde v každém domě, v nynějších krabicích jsou sklepy vhodné jenom pro kočky a krysy. Ale vila v Třetí Berenďajevské je stará, z carských dob. Je stavěná důkladně. Základy jsou z opravdového kamene, metr tlusté stěny a zvláštní východ do betonové studně se schodištěm. Kdysi tady žil kupec Siněbrjuchov a ve sklepě uchovával čalounické látky, vodku, soudky s vínem a nepotřebný nábytek. Za sovětské éry, jak říkali
starousedlíci, v něm místo vinného sklepa udělali kotelnu. Po vítězství pokroku a centrálního vytápění zůstal sklep na čtyřicet let opuštěný a zapomenutý. Když nastala komerční doba, koupila ho Gilda a umístila tam pátrací službu. Potom se pro ni našlo solidnější místo a já jsem sklep, tedy po určitých předělávkách, zabral.

Ve Vladově doprovodu jsem se spustil do betonové škvíry a přiložil identifikátor ke čtečce. Spustila se chytrá elektro nika, cvakly závory, dveře se trošičku pootevřely a rozsvítila se světla. Bokem jsme se protáhli do mého obydlí. Za ocelovými dveřmi byla desetimetrová úzká chodbička, na konci přehrazená mříží. Bylo skrz ni vidět až ke dveřím a dalo se jí dobře střílet. Mříž jsem otevřel druhou identifikační kartou. Za ní se vlevo nacházela kuchyň a příslušenství, vpravo obývák. Jediná místnost, ale zato veliká. Kromě masivního historického nábytku, tedy dubové repliky, stačila metráž pro pracovní stůl, knihovnu, počítač a celý můj arzenál.

Sundal jsem si plášť, stáhl postroj se zbraněmi, odhodil ho na pohovku a zamířil do koupelny. Krev jsem smýval dlouho, dřel jsem kartáčem ruce, krk, hrudník... Potom jsem se oblékl. Použité kalhoty a košili jsem hodil do „špíny“. Krev prvotních se nesmí nechat na kůži, protože když se sráží, pálí jako rozžhavené uhlíky. Zatímco jsem se myl, slyšel jsem, jak Vlad pracuje na počítači. Připojuje k němu kamery, vyťukává na klávesnici Bulygovo číslo. Komp mám vždycky spuštěný, aby se potenciální zákazníci mohli se mnou spojit v kteroukoli denní či noční dobu. Stává se, že pomoc je tak neodkladná, že ani nestačíš skočit do kalhot a obout si boty.
Stává se to, stává!
Samozřejmě, že je to hyperbola - neboli takové přirovnání, jak tomu říká sečtělý Vlad. Samozřejmě, že nahý a bosý se do práce nepouštím. I když - když si vzpomenu na školku Modrá chrpanebo školu číslo sto dvanáct...

Když jsem se vrátil do obýváku, tak můj kompaňon už Bulygovi poslal videoraport a teď si na monitoru prohlížel ty nejzajímavější epizody minulé bitky. Inspiroval se! To znamená, že bylo jisté, že se za několik dní objeví v týdeníku Krev národasenzační reportáž našeho zvláštního korespondenta Vlada Razuvajeva... Nejčerstvější zprávy přímo linie fronty! A bude se v ní vyprávět o hrdinovi, samozřejmě bezejmenném, který vyčistil Gruzínský val od bohunemilé havěti. Této práce mého kompaňona si také cením, i když jeho hlavní povinností je být záznamovým přístrojem. Momentálně žádnou reklamu nepotřebuju. Kdo mě potřebuje, ten si mě najde. Adresa Gildy je také všem známá.

Vlad se odtrhl od monitoru.

„Všechno skončilo dobře, že ano? Ani Fursej se do nás moc nenavážel... Půjdeme ke mně, Péťo, a oslavíme to?“
Jako každý člověk drápkem přichycený k umění, zvlášť k literárnímu, Vlad rád chlastá. Tvrdí, že naše práce je natolik mrzká, že dívat se na ni střízlivýma očima není možné a dokonce, že je to zhoubné pro rozum. Je potřeba zmírňovat nárazy mezi realitou a vědomím. Jinak riskuješ, že se z tebe stane debil, nebo, když se uzavřeš do nory, jako je třeba můj sklep, tak běháš od stěny ke stěně a vyješ hrůzou jako šakal. V něčem má pravdu - nynější život v Rusku je těžký, protože upírů je v něm hafo. I v Pitěru je jich hafo, i v Moskvě a dalších městech a vesnicích... Někdy se mi zdá, že ta část našeho národa, která se má vládnout, chránit, léčit, učit, vychovávat, nakonec úplně zešílela a ve své pomatenosti prodává lidi krvavým maniakům, kteří se narodili v našich krajích i těm, co přišli do Ruska ze všech koutů matičky Země. Co nás čeká? Co se stane, když lékaři prodají své pacienty, učitelé žáky, generálové vojáky a vláda ostatní spoluobčany?... Upíři se nakonec pustí do ministrů a generálů, lékařů a pedagogů, policajtů, prokurátorů, celníků i úředníků... Pak bude konec mojí kariéry... Ať chcípnu hlady, ale ani prstem pro ně nehnu!
„Tak nevypadneme někam, když už je práce hotová?“ navrhoval Vlad. „Vezmeme holky třeba do Egypta... Nebo Turecka... Je červen - nejlepší doba na dovolenou. Ještě není vedro, ale moře už je teplé.“
Pokrčil jsem rameny.
„Jaký potěšení bych měl z toho Egypta nebo Turecka? Už jsem tam byl... Je tam děsný kvantum upírů, zvlášť mezi babama, který se tam sjíždějí.“
„V tom případě jdeme ke mně. Mám fantastický koňak,“ intimním šepotem mi sdělil Vlad. „Gremi. Ještě staré zásoby... Jenom pět kapek, kvůli duši... Aby se lépe spalo...“
„Idiote,“ broukl jsem. „Pevnej spánek, tak to by mi ještě chybělo. Zapomněl jsi, jaké máš přátele?“
„Samozřejmě, že si to pamatuju,“ s rozčarovaným povzdechem připustil Vlad. „Dobře si pamatuju, že spíš jenom na půl ucha a tři a půl hodiny denně... Že vejce máš železná... Játra jako nosorožec a alkohol vůbec
nepotřebuješ,“ znova si povzdychl. „Všichni chlastají a ty ne. To je děsný! Tím spíš při tvé práci! Občas si myslím, Petře, že ani nejseš Rus.“
„Když bych soudil podle jména a střízlivého způsobu života, tak nejsem,“ odpověděl jsem mu a vyhnal ho ze svého doupěte.
Nemá to domů daleko, bydlí ve stejném siněbruchovském domě v prvním patře, byt číslo čtyři.
Zamkl jsem dveře i mříž, poslal jsem zprávu do Gildy a začal se hrabat ve zbraních. Ukládal jsem nože k nožům, šurikeny k šurikenům, kus trubky k dalším účinným vě cičkám. Na arzenál jsem si přizpůsobil sejf, který jsem dostal darem od Vertikální banky za velmi významnou pomoc asi před čtyřmi roky. Společně s chladnými zbraněmi je tam uskladněný plamenomet i s náhradními nádržemi, silná výbušnina, kontejnery s fosforem a napalmem. Mimo jiné je tam i láhev se svěcenou vodou. Osikové kůly nevlastním, právě tak jako střelné zbraně. Tedy kromě lupary. Pro ni však mám čestné místo v nohách pohovky právě tak jako pro katanu. Zbraně mají být při ruce.
Díval jsem se na své poklady mírně spočívající v ocelové skříni. Pak jsem se úkosem podíval na sheffield a ucítil jsem chvění v kolenou a chlad stékající po páteři. Máloco mě dokáže vyvést z míry, nebo řekněme to přímo vystrašit. Ten, kdo bojuje s nelidmi, je zvyklý na různé kolize s průběhem, s jakým se nesetká ani v těch nejhrůznějších snech. Nicméně, záhadné, tajemné
a nevysvětlitelné ve mně vždycky vzbuzuje tentýž strach a iracionální bázeň jako v každém obyčejném člověku. Co se dá dělat, taková už je lidská podstata a přirozenost. Bojíme se příšer, jejich tesáků a nadlidské síly? Ano, samozřejmě! Ale ještě víc se bojíme toho, co nejsme schopni pochopit... Například, kde se berou náboje do lupary. Nejsou v sejfu, ani v psacím stole pod počítačem, v policích s knihami je taky neschovávám. Ale vždyť náboje do zbraně, s níž se loví sloni, jsou věc nepřehlédnutelná a podstatná. Kulka dum-dum, tlustá jako prst váží dvacet gramů. Ale nemám ani kule, ani nábojnice, ani střelný prach, ani náboje připravené k použití.... Nicméně lupara střílí!
Zavřel jsem těžká dvířka arzenálu a zamířil do kuchyně. Vypil jsem šálek čaje, sežvýkal obložený chleba se šunkou. Na chvíli jsem se zamyslel a pak jsem si dal ještě jeden se sýrem.
Byly tři hodiny v noci, ale spát se mi nechtělo. Spím opravdu jako na vodě a krátce... Takovou už mám konstituci. Pravděpodobně jsem mutant a za jiných podmínek by mě světská moc určitě připravila o hlavu, nebo by mě upálila inkvizice. Ale v současnosti mně podobní mrzáci jsou nadějí lidstva a inkvizice, tedy církevní hodnostáři, si mě velice váží. Právě tak jako pravoslavní, muslimové a židi. To proto, že upírovi je srdečně jedno, k jakému náboženství patří jeho oběd.
Vzpomněl jsem si na svůj úlovek a našmátral v kapse pláště tesák, který jsem vyrazil upírce z tlamy. Došel jsem k pracovnímu stolu. Pro zpracování takových rarit tu mám malou stolní vrtačku, docela kompaktní. Byla vyrobená v Německu a mám diamantové vrtáky. Udělal jsem do tesáku perfektní dírku a přidal jsem ho na náhrdelník z podobných památečních úlovků. Třicet sedm tesáků, které jsem vyrval prvotním... Iniciáty nepočítám, ale myslím si, že jich už je víc jak tři stovky...
Odkud se vzala ta proklatá stvoření, která drásají lidský rod víc jak tisíc let? Domněnek je několik a všechny jsou vyložené ve vědeckých knihách a bohosloveckých traktátech. Horlivě a trpělivě je sbírám. Podle svatého Juliána a dalších církevních otců jsou upíři ďáblova cháska, a byli sesláni lidstvu jako trest. Kdo si na nás vymyslel něco takového, jestli ďábel nebo Hospodin náš milostivý, tak to už církevníci neupřesňují, i když ve spisech muftího Bagdádského Omara, které teprve nedávno přeložili do ruštiny, existují určité náznaky. Člověk je hříšný, tvrdí Omar, a Bůh, aby mu připomněl zúčtování v Soudný den, posílá na něj různé pohromy, neštěstí a zmatky. V minulosti naše bohaprázdné plemeno tak Hospodina naštvalo, že se rozhodl ho zcela zlikvidovat a seslal na něj potopu. Někdo přece jen přežil a Bůh, jak se praví ve starých židovských foliantech, slíbil, že už nikdy nebude provádět celosvětovou sanaci a genocidu. Což ovšem nevylučuje drobné tresty, zemětřesení, lokální potopy, hlad, nemoci, krvežíznivá sarančata a taky ďábelské zrůdy.
O těch představách svatého Juliána a bagdádského muftího jsem nejednou debatoval s otcem Bartolomějem a diákonem Stěpanem, ale ještě mě nedokázali přesvědčit. Je to všechno nějaké takové řiďoučké! Kdyby se tu upíři objevili z ďábelské propasti, souhlasil bych i se svatým i s muftím. Jenže je jednoznačně vědecky potvrzeno, že pocházejí z lidí. Taková transformace se může stát, tedy ne každému, ale mnohým. Zase není vysvětlení pro dva druhy upírů. Existují prvotní, to jsou ti, kteří přešli do stádia upíra samovolně. To jsou ti nejsilnější, nejzlomyslnější a nejnebezpečnější. Jsou schopni iniciovat druhotné, tedy iniciáty, když vypijí část jejich krve a dají jim na oplátku napít své. K tomu dochází dobrovolně, nejčastěji při pohlavním styku. Všechny tyhle podrobností bohoslovecké knihy vypouštějí, proto se na ně nevěří.
Richard Speer, genetik a lékař, laureát Nobelovy ceny, považuje vampýrizmus za nemoc, která je naprogramovaná na genetické úrovni asi tak stejně jako sklon k AIDSu, cukrovce nebo zájmu o stejné pohlaví. Jiný odborník, také patřící k nobelovským géniům, sexopatolog André Mariana, je přesvědčený, že vampýrizmus je v zásadě psychická porucha, že je to vyšší forma sadizmu a sexuální hysterie. Věřil bych jim, nicméně pochybuji, že by učení mužové měli co do činění s upíry jako takovými a dělali na nich expe rimenty. To zrovna, páni moji! Nedožili by se ani cen, ani celosvětové slávy! S upíry nejsou žádné žerty.
Asyrolog Douglas Cuzie má jinou představu. Přiznávám, že jeho práceNergalovo plemenojsem si přečetl s velkou chutí. Jeho výklad je velmi poetický. Základem Cuzieho teorie je legenda o Gilgamešovi. Jde o nový text na hliněných tabulkách, nalezený při výkopech na pahorku Bayrim v západním Iráku. Legenda je všeobecně známa: Gilgameš, velký král a hrdina, se skamarádil s bohatýrem Enkiduem. Když ten zemřel, uvědomil si král pomíjivost vlastní existence. Proto se vypravil hledat věčný život, přesněji řečeno mudrce Utanapištima, který přežil celosvětovou potopu. Za víru ho bohové odměnili nesmrtelností. Gilgamešovi nic zásadního neodhalil a král, sténající smutkem, se vzdálil. Tahle varianta legendy je dávno známá. Ale z bayrimských tabulek Cuzie vyčetl, že Gilgameše doprovázeli sluhové, jak to odpovídalo jeho postavení, a jeden z nich se vkradl za Gilgamešem k Utanapištimovi. Patriarcha řekl králi, že světlí bohové mají limit na množství nesmrtelných, ale že by mohl pomoct temný Nergal. Avšak nedal by mu ji jako dar. Je potřeba se mu s úctou klanět a změnit dietu. Gilgameš se zděsil a rozhorleně odešel, ale bezejmenný sluha, v tabulkách mu říkají Naslouchající, se odevzdal zlému bohu a stal se tak prvním upírem.
Ta verze není o nic horší než ty druhé. Nergal, v chápání tehdejší doby, byl ďáblem-pokušitelem, Iblísem, Satanem, přičemž každý, kdo s ním uzavře nějaký svazek, z toho má nějaký profit. Je v tom jeden drobný zádrhel: upíři nejsou nesmrtelní. Opravdu jsou dlouhověcí, Vladu Drakulovi je šest set let a Theofrasovi, syrakskému tyranovi, víc jak tisíc. Možná je to mýtus, ale mezi prvotními, kteří stáli před hlavní sheffielda byli současníci Napoleona, Alexandra I. i Fridricha Pruského. Zřídkakdy se s nimi dá prohodit nějaké to slůvko, většinou, když si myslí, že tě drží v pařátech... Přesněji řečeno v zubech. Nejsou nesmrtelní, to je jednoznačné. Čas, který mají vyměřený, je mnohem delší, než jaký mají obyčejní lidé. Jestli prvním byl Naslouchající, tak chcípnul ještě před narozením Krista.
Otočil jsem se ke knihovně. Mezi solidními knihami Juliána, Speera, Cuzieho a dalších vampyrologů se uvelebila nevelká knížka v modrém přebalu. Jmenovala se Astrální kodexLva Bajkalova. Tak toho si vážím, ať mu je země lehká! Žádný bohoslovec, akademik ani laureát, byl to skromný docent filozofie na Moskevské státní univerzitě. Šel všemu přímo na kořen a nevymýšlel si žádné nepodložené teorie. Zdá se, že on jediný navrhl hypotézu, s níž zcela souhlasím. Je příliš extravagantní, jak mnozí soudí, ale přitom všechno vysvětluje logicky a v souladu s praxí. Předmětem jeho studia byla noosféra, to znamená neviditelný souhrn myšlenek, citů a emocí, které jsou vyvolávané lidmi a obklopují rozumem zabraný sféroid. Není to jen filozofická kategorie, ale cosi reálného, skládajícího se z těsného spojení lidského společenství i každého jednotlivce. Alespoň tak to chápal Bajkalov. Záporné emoce milionů rozumných bytostí - zloba, závist, nenávist, žízeň po moci, strach, ctižádost - rodí noosférové projekce, které jsou schopné zpětně pronikat do lidí a měnit je v monstra. Ne vždy v upíry. Jsou možné i jiné varianty závisející od jednotlivého člověka, jeho mravů, charakteru a životních cílů. Může dojít k přeměně v zlomyslné a záštiplné, vládychtivé maniaky typu Stalina a Hitlera, v ná boženské fanatiky jako například v Ignáce Loyolu, násilníky, prznitele, sadisty a další švindlíře. Tyhle meta morfózy jsou neuvě domělé, ale nevybíraví, špinaví politici, úředničtí zloději, podvodničtí podnikatelé, prodejci narkotik a všichni ostatní, kteří žízní po slávě, úspěchu, penězích, mohou k sobě přitáhnout negativní projekci, nebo v meta fyzické terminologii - astroideu zla. Prvotní upíři patří právě k takovým. Kromě síly, sveřeposti, mazanosti mají tu vlastnost, že jsou schopni vytvářet sobě podobné, tedy iniciáty, druhotné. Ještě níž stojí přisluhovači, což ještě nejsou upíři, ale jsou to ti, kdo je hlídá a chrání, prodává jim zboží nebo je za štědrou mzdu kryje. Takových je u nás hafo.
Tak taková je Bajkalovova hypotéza. Škoda, že nestačil dokončit svoji analýzu. Zahynul za podivných okolností před čtyřmi roky. Ale jakýkoli rozumný člověk je schopný do myslet to, co on už nestačil. Když už existují negativní astroideje, znamená to, že musí existovat i ty pozitivní. Vstupují do lidí a díky tomu se z nich stávají géniové, proroci, velcí hrdinové a válečníci, mudrci a světci. Občas se mi vloudí taková myšlenka: třeba patřím právě do takové sorty lidí. Nejenom Zabíječ, ale voják Světla, jehož úkolem je bojovat s Tmou!...
Samozřejmě, že Bajkalov má transcendentní element, vždyť noosféru, astroideje či mentální vlny nikdo žádným přístrojem nedokázal změřit ani zjistit. Z toho vyplývají pochybnosti o jejich realitě. Nesmysl, jak říkají kritici. Když budeme věřit tomuhle, budeme muset věřit i v jiné věci, jako jsou nesmrtelné duše, démoni, ďáblové, ráj i peklo a Vyšší síla, které se říká Bůh... Taková je naše doba. Co nemůžeme uvidět, změřit, vyjádřit čísly, to prostě neexistuje. Z jedné strany je to správné, ale z druhé... Hledáte démony? Tady jsou, přímo před vámi! Co se týče Vyšší síly, tak i o ní se dá leccos říct. Odkud mám luparu? Z Obchůdku! A co je to Obchůdek, páni moji?...
Ušklíbl jsem se a nadhodil v ruce svoje trofeje, náhrdelník z tesáků. Třicet sedm prvotních... Pěkné číslo! Jsou mezi nimi opravdu cennosti, protože není prvotní jako prvotní. Jejich status se definuje věkem, silou,
charizmatem, délkou tesáků, které rostou stále, z roku na rok, ze století do století. Dva centimetry, to je drobnůstka! Například coulový tesák Zemského ze Společnosti péče o bezdomovce a bezprizorné. Nezabývali se jenom bezdomovci, navíc léčili alkoholiky a narkomany. Představte si, že poměrně úspěšně. Mrtvoly nepijí, ani do ničeho nešťourají... Tenhle Zemský byl děsně životaschopný! Šišku jsem mu rozmetal a stále sebou ještě škubal! Musel jsem ho spálit. Ještě dobře, že jsem si tehdy s sebou vzal plamenomet.
A Dzjuba, kterého jsem rozčlenil na kousky v První Vertikální, měl tesák dlouhý víc jak coul! S ním jsem si musel taky pohrát... Vertikální dvakrát přepadli. Když se to stalo potřetí, majitel, zklamaný OMONem, přizval mě. Dzjuba, tambovský vlk, ty černé lupiče vedl. Nebyli to ještě upíři, ale prakticky každý z nich už měl značky na krku. Dostal jsem se s ním do sporu na hlavním, mramorovém schodišti, mezi sochami faunů a nymf, pod křišťálovými lustry. Vertikální banka nyní sídlí vpravo od Kremlu, v bývalém paláci hrabat Gorčakovových. Mohl jsem ho zlikvidovat střelou z lupary, ale za ním se valila třicítka všiváků a ničemů, kteří potřebovali poučit. Dzjuba měl motorovou pilu a sekyru. Já katanu. Udělal jsem z něj drobně nasekanou fašírku. Jeho hnusnou krev jsem ze sebe smejval ještě čtrnáct dní potom. Ti jeho bastardi začali střílet, ale proti takové agresi mám svá práva. Zákon mi dovoluje se bránit. Nepamatuji, se kolik jsem sťal hlav a usekl končetin... Fursej se rozvzteklil, ale monsignore Kublatov, majitel Vertikální, ho hodně rychle zklidnil. Nevím, kolik ho to stálo, ale určitě to nebylo míň, než kolik byl můj honorář.
Ta nejcennější rarita z mého náhrdelníku patřila Vivienne du Plessis, která bývala milenkou samotného Drákuly. To byla ale mrcha, Hospodin mi promine! Narodila se v roce 1770 v době Francouzské revoluce. Živila se loupežemi a zabíjela tu jakobíny, tu girondisty, tu sansculloty. Po osmnáctém brumairu vstoupila do služeb Fouchého. V napoleonských dobách patřila k nejdůvěryhodnějším a osvědčeným agentům, travičkám a prvotřídním vrahům. Mezi upíry se dostala, jak se zjistilo vyšetřováním, když jí bylo třicet pět. Uchovala si tak krásu, půvabnou postavu a spoustu sexepílu. Drákula ji ulovil v Itálii v dobách garibaldiovských válek. Dlouho byla jeho milenkou, pak se toulala světem, od Kanady po Japonsko. Do Ruska se dostala po skončení perestrojky a stala se jedním z neoficiálních lídrů Legalizace.
To všechno mi Vivienne vyprávěla, když jsem ležel na sněhu v Bitčevském lesoparku a kochal se jejími tesáky. Víc jak třícentimetrové a ostré jako šídla! Samotná krasavice mi seděla na hrudním koši a vzpomínala na minulost. Připravovala se na zákusek ze Zabíječe. Nicméně jí to nebylo sou zeno! Moje krev nešplouchá v žaludku mamzel du Plessis, ale její perlový zoubek je součástí mé kolekce! S tou myšlen kou jsem došel k divanu, svlékl jsem se, lehl si a usnul.

***

Spal jsem, jako obvykle, lehce a probralo mě buď tiché pištění počítače, nebo sen, který se mi zdál nad ránem. Jako kdybych se opět ocitl v Bitce, ale neválím se v hromadě sněhu, ale ležím na palouku mezi chrpami a kopretinami. Na hrudníku mi nesedí Vivienne, ale ta bezejmenná, svůdná, nahá... Vysoké čelo, hnědé oči, rudé rty, není na nich ani kapka krve. Dívá se na mě a usmívá se. Sklání se k mým rtům - nebo přece jen k mé šíji?... Jestli k ní, tak co vlastně chce? Políbit mě, nebo prokousnout krkavici?...

To jsem se nedozvěděl, protože jsem se vzbudil. Počítač, zapnutý jako budík, ukazoval osm dvacet dva, blikal a pištěl. Naznačoval tím, že mi přišla zpráva. Nad ním, na stěně, visel diplom gildy Zabíječů, moje licence
a potvrzení, že mohu nosit zbraň. Diplom je opravdu nádherný, gotické písmo na pozadí plamenů, nahoře zkřížené sekyry a meče, dole zlatá pečeť s erbem Gildy a latinským heslem: Sine ira et studio, což znamená Bez hněvu a předpojatosti. Je to prastará moudrost, ale při tom je i aktuální! Erb máme také historický, který jsme převzali od opričniků cara Ivana, je na něm koště a psí hlava.

Zvedl jsem se a odcapkal do kuchyně. Uvařil jsem si kávu a s hrnkem v ruce jsem se vrátil k počítači. Měl jsem tam dvě zprávy. První, od poslance Bulygy, byla platebním příkazem na dvacet tisíc doláčů, byly převedeny na můj účet ve švýcarské bance Karduchchi and Comp. Pod potvrzením byl dodatek:

Děkuji za statečně odvedenou práci. Navždy váš S. P. Bulyga.

Dvacet procent patří Vladovi, ale ten obvykle požadoval ruble a žádoucí to bylo v hotovosti, aby se někde nemohly objevit dokumenty o naší spolupráci. Rozhodl jsem se, že se s ním vyrovnám později. Pustil jsem si druhou zprávu. Byl to seznam objednávek od magistra, který zasílal všem členům Gildy, každý den v osm patnáct ráno.

Zakázek bylo dvacet šest, většina se týkala supermarketů Hnidopich. Tyhle obchody ekonomické třídy náležely tušinské skupině, ale jejím pravým vlastníkem byl Javdet, prvotní z Turkmenistánu s bandou iniciátů, kteří tam byli zaměstnáni jako řezníci. Obchodovali s všemožnými prošlými sračkami, samohonkou, hořkým olejem, nahnilým ovocem a taky zákazníky. Pravda, tohle jejich zboží taky nebylo prvotřídní. K hnidopichům chodili nemajetní penzisti a taky horliví alkoholici. Jsou to taky lidi, ale městské politiky to nezne pokojovalo, dokud se neobjevila konkurence - řetěz super marketů Půlrubl. Za zničení osmnácti Hnidopichůnabízeli Půlrublícimilion doláčů a ujišťovali, že celá akce je dohod-nutá s magistrátem, mravností policií a Federální bezpeč-nostní službou. Naše pátračka to prověřovala, ale Gilda zatím objednávku nepřijala.

Pod tím následovaly objednávky od jednotlivců, znepokojených různými nepříjemnostmi, jak malými, tak i velkými. Ani jeden z nich nebyl žádný chudák: známý šoumen, tři restauratéři a majitelé hotelů, zpívající ptáček ze skupiny Sexball, módní chlapeček, majitel masážního salonu, jehož zákazníky vystrašil podezřelý týpek. Někdo potřeboval vyčistit dům, nebo panství na Rubljovce, jiný zabezpečit svůj byznys, další se potřeboval zbavit nudného souseda... Běžné případy pro začínajícího Zabíječe. Já takové věci beru zřídkakdy, dávám přednost spolupráci se solidními firmami.

Poslední byla státní zakázka, která se, samozřejmě, příliš nevyplatila, ale zato se dala započítat do daní. Bylo potřeba zjistit, co se děje v Hematologickém centru. Zadavatelem bylo Ministerstvo zdravotnictví. Přesněji řečeno, šlo o odběrní stanici, kde se víc jak rok roztahovali a pásli kamarádi s tesáky. Touhle prací bych normálně nepohrdl, i když finan ční výsledek je rovný nule a dokonce i daňová úleva jde na konto Gildy. Upír je vždycky zrůda a darebák, ale upír-doktor nebo upír-učitel je zrůdný dvojnásob, protože vysává bezbranné a bezmocné nemocné a děti. Přemýšlel jsem, jestli mám zavolat magistrovi hned, nebo se nejdřív posilnit. Vtom zakníkal počítač znovu. Na obrazovku vylezl nový mail. Byl velmi krátký: otec Bartoloměj, důstojný pán z nedalekého kostela, mě žádal, abych ho v deset hodin navštívil, přijal jeho požehnání a nějakou tu láhev svěcené vody. Abych to řekl otevřeně, jeho požehnání mě zajímalo daleko méně, než svěcená voda, neboť její zásoba mi docházela. V láhvi už jen tak tak šplouchalo posledních pár kapek. Budu tam muset zajít. Bartoloměj je nudný týpek, nicméně s jeho pomocníkem diákonem Stěpanem jsem se kamarádil. Dopil jsem kávu a vypravil se do kuchyně posnídat.

Mezihra 1

První kanál ruské televize
9. června 20.30
Pořad z cyklu Oni žízní. Přímý přenos

Moderátor : Dnes máme ve studiu vzácného hosta, je to magistr gildy Zabíječů. I když tento profesionální spolek je všeobecně známý po celé naší zemi, jeho členové, vcelku ze zcela jasných důvodů, si chrání své inkognito. Takže vám neukážeme tvář a neřekneme vám jeho jméno. Ale televizní diváci se na něj mohou obracet s dotazy, telefonní čísla jsou... Nicméně první otázky, vzhledem k tomu, že pořad moderuji, zadám sám.

Pauza.

Buďte tak laskav, magistře, a řekněte nám pár slov o tom, jak vaše Gilda vznikla.
Magistr: (hlas je zkreslený) Neexistujeme zase až tak dlouho. Náš svaz se oddělil od ministerstva pro mimořádné události před dvanácti lety. To se stalo po známých událostech, které si vyžádaly nové formy a způsoby boje s takzvaným vapmýrbyznysem. Přesněji řečeno s impériem zla, které hrozí zotročením lidstva.
Moderátor:Prosím, upřesněte, co máte myslíte termínem známé události.
Magistr: Samozřejmě první demarše Hnutí za legalizaci v Amsterdamu.
Moderátor: Nakolik je mi známo, cíl Hnutí spočívá pouze v tom, že upíři chtějí oznámit svoji přítomnost v našem světě.
Magistr:Ano, je to tak. Mnohá tisíciletí bylo impérium zla, které jsem tady vzpomenul, tajné a my, normální lidé, jsme se jen mohli dohadovat, jestli opravdu existuje, nebo patří jen k temným fantaziím a strašidlům. Teď však není pochyb o jeho reálnosti.
Moderátor: Proč ale byly strženy roušky tajemství právě teď?
Magistr: (tiše se směje) Jednadvacáté století, vážený, jednadvacáté století! Tolerance, politická korektnost, strach z konfliktů, minimálně v zemích „zlaté miliardy“. Co se dřív dělalo s upíry? Osikový kůl do srdce, perlíkem do hlavy! Roz sekávali je na kusy a spalovali! Tak tomu bylo ještě před sto lety... Ani ne před sto lety! Ještě nedávno, v sovětské éře, by je poslali do tajných laboratoří, aby vyzkoumali, v čem tkví jejich životaschopnost... Samozřejmě s cílem zvýšit obranyschopnost země. Dostali by se po nůž vivisektorů... Teď máme demokracii a mravy se změkčily. Jsme součást Evropy a přívrženci humanizmu
- zakázali jsme trest smrti, zakázali eutanázii, narkotika jsou na každém rohu, sňatky gayů a lesbiček jsou zcela normální. Ti navíc vystupují s dalšími a dalšími požadavky. Tak proč by s nimi nevystoupili i upíři?
Moderátor: Ale budete se mnou jistě souhlasit, že jde o zcela různé požadavky a potřeby. Gayové nepijí krev a nikoho nezabíjejí.
Magistr: Kdo vám řekl, že upíři zabíjejí? Gayové jsou sexuálně orientovaní na muže, lesbičky na ženy, to jsou jejich potřeby. Potřebou další části obyvatelstva je pít krev. Ale proč lidskou? Vždyť stačí býčí a prasečí... Příčiny takové anomálie jsou stejné jako u gayů, tedy genetické. Můžeme tedy odebrat právo na život části obyvatelstva?
Moderátor: Přeháníte, magistře!
Magistr: Samozřejmě. Naštěstí k plné Legalizaci nedošlo. To znamená, že o sobě dali vědět, ale my jsme jim jejich práva nepřiznali, takže smrt upíra se nepovažuje za zločin. Zabíjeli jsme ty hnusné zrůdy, zabíjíme je a budeme je zabíjet.
Moderátor: (po kratší přestávce) Zhýčkanost, zchoulostivělé mravy, to je jediný důvod pro jejich legalizaci?
Magistr: Bohužel ne. Existuje ještě jeden důvod: množství upírů vzrostlo, minimálně o řád. Obzvlášť se to týká Ruska.
Moderátor: Týká se to nějak genetiky?
Magistr. Spíš je to spojené s politikou a sociologií. Znáte Astrální kodex Lva Bajkalova?
Moderátor: Ano, samozřejmě.
Magistr: Bajkalov ukázal na řadě případů, že počet upírů se zvyšuje v dobách nepokojů a běd. Například tomu tak bylo v období Stoleté války. A právě takové období právě zažíváme v Rusku. Děsivě rychlý krach sovětského zřízení způsobil zbídačení masy obyčejných lidí, zkaženost mládeže, růst zločinnosti a příšernou korupci. Heslo dnešního dne je ZBOHATNI! Když máš prachy, je ti dovoleno úplně všechno. Rusko ani dřív nestrádalo přebytkem mravnosti, ale k předchozím darebákům se přidali další. Ti, co bohatnou na úplatcích, chlastu, falešných lécích, na obchodu s lidmi, narkotiky, prostituci, na rozkrádání bohatství naší země. To je živná půda, podle Bajkalovovy teorie, pro přeměnu lidí v upíry.
Moderátor: Dovoluji si poznamenat, že Bajkalovovy hypotézy, tedy noosférické projekce, které se vpíjejí do lidí, nejsou fakticky prokázané.
Magistr: Pro vás je to hypotéza, pro mě teorie... Jako každý praktik, potřebuji mít se o co opřít. Bajkalov nejlépe odpovídá praxi. (Pauza) Máte ještě nějaké otázky?
Moderátor: Ale samozřejmě. Kromě domácích, k nám začal proudit dav upírů ze zahraničí. Říká se, že i samotný Drákula nejednou pobýval v Moskvě a chce tady založit první Konvent upírů... Jak si to vysvětlujete?
Magistr: Až tak daleko to nedojde. O to se postaráme. Co se týče přílivu ze zahraničí, tak ten je právě spojený s prodejností mocenských a bezpečnostních struktur, s úpadkem mravů a s faktem, že je dovoleno úplně všechno. Ryba hledá hlubinu, člověk, kde je mu líp a upíři, kde je bezpečněji a vydatněji. V podmínkách naší demokracie jim strava neschází.
Moderátor: Máte něco proti demokracii? Jste zastánce autoritářských režimů?
Magistr: Ani náhodou! Prostě a jednoduše věřím, že demokracie nesmí být žebrácká. Tyto dva pojmy jsou neslučitelné jako válka a mír.
Moderátor: (Se smutným povzdechnutím) Možná máte pravdu. Budeme však přece jen doufat, že bude líp, že časem dosáhneme na rozkvět a mír.
Magistr: Vois pacem para bellum.
Moderátor: Promiňte, co s tím má společného parabellum?
Magistr: Nic. Řekl jsem: Chceš mír, připravuj se na válku.
Moderátor: Hm... To je latinské přísloví... Mohli bychom, magistře, přejít k otázkám diváků?
Magistr: Nemám nic proti.
Moderátor: Zatímco probíhala naše beseda, připravili moji pomocníci ty nejzajímavější otázky z příchozích telefonátů, esemesek, mailů, kterých bylo... Bylo... O! Jenom z Moskvy jich bylo patnáct a půl tisíce!Tak tedy první otázka: Je pravda, že upíři vládnou jakýmisi zvláštními znalostmi, mělo by jít o nějaké sakrální tajemství, které je dělá neskutečně silnými?
Magistr: To je nesmysl. Náš průzkum se tím zabýval a nic neobjevil. Ubezpečuji vás, že když jim setnete hlavu, chcípnou a žádné sakrální tajemství jim nepomůže.
Moderátor: Ještě jeden dotaz, tentokrát zřejmě od pacifisty. Ptá se k čemu je taková nelítostná a nemilosrdná válka, k čemu je ta vzájemná ukrutnost, když se upíři mohou živit zvířecí krví?
Magistr: Pacifizmus je v tomto případě zcela nevhodný až nejapný. Mohou upíři přežívat díky krvi vepřů, krav a beranů? Mohou! Ale nikdy s tím nebudou souhlasit, protože lidská krev je daleko sladší.
Moderátor: To je velmi smutné. Mimochodem, je tady několik dotazů týkajících se toho, co preferují. Jsou pro ně všichni lidé stejní, nebo ne?
Magistr: Samozřejmě, že jisté nuance tu jsou. Výběrové faktory jsou: stáří, pohlaví oběti, to, jak vypadá, dokonce i psychický stav.
Moderátor: Psychický stav?
Magistr: Ano. Oni prostě jen nesají krev, ale mají požitek ze strachu umírajícího člověka. Vybírají si ty, kteří chápou hrůzu probíhajících událostí obzvlášť ostře, tedy ti kdo jsou mladí, zdraví a cítí se dobře. Staří lidé jsou pro ně dru hořadým zbožím, právě tak jako bezdomovci a chu ďa sové. Avšak to v žádné případě nedává žádné bezpečnostní garance těmto lidem, i když upíři dávají přednost, jak už jsem řekl, mladým. Pík je u děvčátek a dívek od dvanácti do dvaceti let. To je, jak bych tak řekl, strava pro vybrané, pro upíry nejvyšší třídy. Nedávno iniciovaní mají skromnější požadavky - mrňavé děti, starce, nemocné... Nikdo není bezpečný před napadením.
Moderátor: Napadením nebo prodejem. Je to tak?
Magistr: Ano, prodejem. Není žádné tajemství, že u nás prodej lidí jenom kvete.
Moderátor: V souvislosti s tím je tu ještě jeden dotaz. Našeho diváka by zajímalo, kolik stojí taková dívenka mezi dvanácti a třinácti lety.
Rozhostilo se napjaté ticho.
Magistr: (mluví díky vzteku hluchým hlasem) Slyšíš mě, ty zvědavče?! Slyšíš?!... Je mi jasné, co jsi zač! Dostanu se až k tobě, ty zrůdo, a polaskám tě mečem po hlavě! Holčičky se ti zachtělo?! Dostane se ti jí a bude to pětačtyřicítka! Já tě, ty svině upíří...
Moderátor: Milí diváci, omluvte nás, prosím. Musíme přerušit vysílání, vzhledem k technickým problémům...

3. kapitola Znova v práci

Kostel Přesvaté Velkomučednice Jelizavety stojí na rohu Třetí Berenďajevské a Moučné uličky. Nevím, kdo a jak ji mučil, ale když mám soudit podle kostela, tak její život byl jeden velký hrdinský čin zbožnosti. Kostel postavili opravdu kapitální, z růžového kamene, s pěti kopulemi a zvonicí. U té zvonice se motal diákon Stěpan, občansky Vikentij Kobylin. Měl tam svůj pokojík pod schody, kde přespával, když opět zhřešil. Jeho hříchem byl minimálně litránek, proto jsem se cestou stavil v nejbližším obchodu a koupil tři lahvinky Sibiřské.

Popovi, tedy otci Bartolomějovi, jsem žádné dary nenesl. Příliš jsem si ho nevážil, byl to takový ušatý týpek, příliš dobrotivý a blahosklonný, přitom bázlivý a ani rozumu moc nepobral. Navíc pořádnou svěcenou vodu udělat nedokázal, což je věrný příznak malověrnosti. Co nedodělal pop, to zvládl ďjáček... I když je to podivuhodné - popovi, tak uctivému, pozornému a bezhříšnému se svěcenka nedaří a opilecký ďjáček čaruje bez problémů. Znamená to, že je cosi v Stěpanově duši, co dává jeho zaklínáním sílu a nemá to s náboženstvím nic společného. Že by to byl zvláštní paranormální dar? Je to možné, všechno je možné. Když si člověk vzpomene na Obchůdek, potom se dá uvěřit jakýmkoli zázrakům.

Otec Bartoloměj na mě čekal u dveří, pokřižoval se, VNÚO - víra je naše útěcha a opora (ruská pravoslavná strana), ZPV - za prezidenta a vlast ( centristická strana)

dojemně se usmál, a pronesl:
„Vodička je připravená, ale to, synu můj, ještě není
všechno. Mám pro tebe případ.“
„Nějaké problémy?“ zabručel jsem a přestoupil práh. Železo pod pláštěm zlehýnka zacinkalo. Beze zbraní
z domova nevycházím.
„Vysvětlím ti to velmi rychle,“ popův úsměv se stal
ještě dojemnějším. „Samotný archimandrita, otec Kirill,
rektor duchovního semináře, sem zavítal.“
Co se týče otce Kirilla, věděl jsem o něm jenom to, že je
jeden z rádců metropolity Jevsevije a patří k parlamentním
frakcím VNÚO a ZPV. Patřil k předním klerikálním
politikům, k nimž chovám značnou antipatii. Vcelku mě
ušatý pop příliš nepotěšil, dá se říct, že mě dokonce zlehka
vyvedl z míry. Na vteřinu jsem strnul a uvažoval o tom,
jestli se nemám otočit a vypadnout. Pak ve mně zvítězil
pocit zodpovědnosti. Konec konců archimandriti a popové
potřebovali moje služby právě tak jako ostatní zákazníci.
Všichni jsme jenom lidi a nikdo z nás nemá rád, když
cucají naši krev. Takže jsem pokrčil rameny a následoval
jsem ho do sakristie, tam má otec Bartoloměj pracovnu. Tam seděl přísně vypadající hubený kmet v mnišském
oblečení. Šedivý plnovous mu sahal až na hruď, pod ním
visel kilogramový stříbrný kříž. Měl vybledlé oči, sinalé
tváře, suché rty a v ksichtu výraz byzantské lstivosti
a potměšilosti. Takový kazatel může kázat jen o hněvu
božím, posledním soudu a ohnivé gehenně. Samozřejmě
pak může vynášet soudy církevního tribunálu a posílat lidi
na hranici nebo do vyhnanství, do kláštera zapadlého někde
v arktickém sněhu.
Prostě a jednoduše se mi archimandrita Kirill nelíbil. Já
jemu asi taky ne, protože na mě vrhl macešský pohled. „Bůh s tebou, bratře Bartoloměji,“ postarší rektor měl
hlas nečekaně silný a zvučný. „Můžeš se vzdálit. Už tě víc
nepotřebuji.“
Pop zmizel a my jsme se s otcem Kirillem na sebe
zadívali. Čím dál tím víc nás ovládala vzájemná antipatie.
Nakonec si archimandrita pročísl prsty plnovous a řekl: „Proč ty, rab boží, vcházíš do chrámu ozbrojený? Nebo
to cinkají pod tvojí chlamidou okovy či řetězy?“ „Nic takového nenosím,“ řekl jsem.
Sedl jsem si na lavici a rozhrnul plášť.
„Moje profese to nevyžaduje.“
Archimandrita se úkosem podíval na můj arsenál
a zamumlal s nelibostí:
„Opravdu bylo řečeno: Kováře poznáš podle perlíku,
rybáře podle sítě... Petr Deutsch... Tak se jmenuješ a jsi
z gildy Zabíječů?“
„Ještě ráno tomu tak bylo!“ odsekl jsem.
Stařec se zadíval ke stropu, jako kdyby mu byl pohled na
mě odporný. Pak pronesl znuděným hlasem:
„Takže ty jsi Zabíječ a nosíš jméno svatého apoštola.
Říkali mi o tobě, Petře. Mnohé mi o tobě říkali...
O pečovatelské společnosti, i o jakési bance, o vědmě,
milence Drákuly, ať shoří v pekle...
Také mi povídali o dvou satanistických zrůdách, které
zahubily raba božího Virije, a o tom, jak byl pomstěn...
Také o škole mi vykládali a dětském útulku, o porážce
nepřátel na Novoděvičím hřbitově... To byla tvoje práce?“ „Ano,“ přiznal jsem a pochopil, že stařec je opravdu
docela slušně informovaný. „Jenom to nebyl dětský útulek,
ale školka Vasilka v Izmailově. Na Novoděvičím jsem
nebyl sám, ale celá brigáda. Bylo nás šest, čtyři Zabíječi
a dva učedníci.“
„To není podstatné,“ řekl báťuška Kirill a přejel mě
ledovým pohledem. „Je to jedno, prostě seš nejlepší.“ „Když nejlepší, tak nejlepší,“ mlčky jsem souhlasil
a čekal jsem na pokračování.
Přišlo okamžitě.
„Svatá matka církev od tebe něco potřebuje,“ pronesl
archimandrita. „Jsi připravený jí posloužit, rabe boží?“ „Samozřejmě,“ odpověděl jsem. „Pro matku církev
máme zvláštní tarify, sleva pět procent na jakoukoli akci.“ Stařec nedbale mávl rukou.
„Copak je všechno jen o penězích? To není podstatné.
Jenom kdyby z toho byl užitek... Mise... Hm... Mise je tajná
a delikátní. Je to na jeho pokyn,“ zvedl oči vzhůru. „Metropolitův?“ zeptal jsem se. „Nebo samotného
patriarchy?“
„Pána našeho!“ hněvivě štěkl stařec a pokřižoval se. „Co
přikázal Hospodin, to se musí splnit!“
Jeho bledá tvář najednou zrudla a oči už nevypadaly
vybledle. Létaly z nich blesky.
„Nerozčilujte se, svatý otče. Všechno bude vykonáno,
jak to jen nejlépe půjde,“ ujistil jsem ho. „Dejte mi adresu
a jména. Mimochodem, to druhé není až tak nutné.
Odsoudím je i beze jmen.“
„Já tě, rabe boží, nesjednávám kvůli tomu, i když i na to
možná dojde. Řekl jsem přece, že jde o akci tajnou a de
likátní! Je potřeba něco zjistit u těch pekel zrozenců!
Vyslídit cosi takového, co nás zajímá...“ rektor se odmlčel
a pak dodal: „Zajímá to nejenom pravoslavnou církev, ale
i všechny ostat ní konfese.“
„Vyslídit, to je... To je úkol, který je poněkud mimo moji
mísu,“ polaskal jsem hlaveň lupary. „Co kdybychom začali
od začátku, otče Kirille? Koho zastupujete kromě
metropolity a patriarchy?“
„Všechny pravoslavné církve, co existují,“ řekl vážně
archimandrita a pohladil si plnovous. „Také římsko-kato
lickou církev, protestantskou, anglikánskou... A taky ještě
nějaké ty drobnosti jako kopty, baptisty, mormony a tak.“ Vlasy mi vstaly hrůzou.
„Celý křesťanský svět,“ zabručel jsem a byl jsem úplně
mimo. „Co potřebujete vyzvědět od těch pekel zrozenců?
Tajemství věčného života?“
„Jsem představitelem nejen našich souvěrců a ostatních
křesťanů,“ prohlásil otec Kirill, aniž by vzal v potaz moji
otázku. „Ale i židů, muslimů, buddhistů, které to také zajímá.
V této věci máme v ruce i rozhodnutí Kolegia rabínů, Všesvětové rady muftíů a také dalajlámy. Všichni nás podporují,
tedy myslím tím moskevskou eparchii.“
Oči mi vylezly z důlků.
„Právě moskevskou? A proč?“
„Protože tady máme daleko nejvíc té Satanovy chásky,“
přiznal stařec s hlubokým povzdechem. „Mezi nimi jsou
někteří zvláště staří a záštiplní, navíc daleko lépe
informovaní než ostatní. Z toho vyplývá, že šance vyzvědět
od nichVelké tajemství, je tady největší,“ zlehka dupl nohou
a znovu si smutně povzdychl. „Otče náš na nebesích, Otče
milostivý! Za co nás trestáš, za jaké hříchy? Za co jsi na nás
poslal takovou hanbu? Všechno je ztracené! Všechno! Čest,
dobrota, bázeň boží, čistota, prokazování úcty rodičům...
Tohle všechno se změnilo na podvody a mamonářství, stalo
se z nás hnízdo babylonské, ďáblovy děti k nám přišly
v nesčetném množství...“
Mumlal ještě dál cosi, ale už jsem ho neposlouchal.
Bylo mi jasné, co po mně chce, nejenom on, ale i všichni
ostatní hierarchové od buddhistů až po mormony. Velké
tajemství! To je mýtus z kategorie řeckých nebo biblických
pověstí, stejně důvěryhodný jako narození Athény z Diovy
hlavy. Všichni upírologové o něm píší, jak Speer, tak
i Maniana, Cuzie, svatý Julián s ostatními svatými otci
a samozřejmě i Lev Bajkalov. Všichni se o něm zmiňují
a shodují se na jednom: tajemství je lež a výmysl. Kdyby
upíři znali něco takového, co by jim dávalo právo pít lidem
krev, a to oprávnění jim bylo dáno nějakou božskou silou,
navíc bude trvat až do Soudného dne, než vstanou všichni
mrtví, duše z pekla a očistce se slétnou, a Bůh se vzdá
Eschatologie - církevní učení o konečném osudu světa
a rozumných bytostí, které ho osidlují

možnosti je soudit, tak už... Výjimečná blbost! Ateisti na Soudný den nevěří, ale ani věřícím se takový nápad zrovna moc nepozdává. Dokonce ani religiózní fanatik nemůže souhlasit s tím, že Bůh by mohl sankcionovat činnost upírů a dal jim nějaká zvláštní práva. To je nonsens, rozdrcení základů víry a její celkový krach!

V Gildě si to také myslí. V této věci neexistují rozpory ani s magistrem, ani s výzvědnou službou. Zabíječi jsou lidé střízlivého myšlení, kteří nemají sklon k mystice. Ti, co věří ještě v něco jiného než v meč a kulky, nežijí dlouho.

Stařec přestal s mumláním a zadíval se na mě s očekáváním. Teď byl nejvyšší čas začít se vykrucovat. Odkašlal jsem si a pronesl:

„Nebylo by možné to trochu zkonkretizovat, otče Kirille? Jaké tajemství chce svatá církev vytáhnout ze satanovy chásky? Když, například, zjistím nějaké detaily jejich fyzio logie, to bude ono? Nebo máte na mysli něco duchov nějšího, transcendentnějšího?“

„Spíš by se dalo říct eschatologického,“ upřesnil archimandrita. „Nejsme úplně přesvědčeni, ale předpokládáme, že upíři vědí něco o konci světa, tedy Apokalypse a Soudném dnu. To potřebujeme, abys vyjasnil, můj synu.“

Můj synu! Poprvé mě takhle nazval - vypadá to, že se smířil s mým železem a podivnou fyziognomií, která příliš neodpovídá křesťanským představám. Protože mám velmi silné čelisti, nos zlomený na dvou místech, různobarevné oči, jedno černé a druhé zelené. Notabene vážím sto pět kilo a měřím víc jak sto devadesát centimetrů. Ne nadarmo mě máma nosila čtyřicet čtyři týdnů. To je unikátní věc, protože normální těhotenství trvá čtyřicet týdnů, maximálně jednačtyřicet. Čtyřicet čtyři, to je prosím syndrom Ilji Muromce, jak tvrdí lékaři. V tom případě se rodí monstra, jako jsem třeba já, která jsou prakticky imunní vůči upířímu kousnutí.

Stařec si zatím mlel své:
„Musíš najít některého z těch nejstarších a vyšších, protože Tajemství znají jenom oni. Zajmi jednoho z nich a pohroz mu smrtí a mučením, pořádně mu vyhrožuj, aby promluvil, netvor nečistý. No, přece tohle zrovna tebe nebudu učit, ty se v takových věcech vyznáš líp. A pamatuj, že v těch rozhovorech je dovoleno vše, můžeš cokoli, oheň, rozpálené železo, protože jsi ruka Hospodina. I kdybys tu hůl zlomil, hřích ti bude odpuštěn a budeš čistý jako...“

„Stop, svatý otče,“ řekl jsem. „Je příliš brzy mluvit o odpouštění hříchů. Ještě jsem tu práci nevzal. Možná, že smlouvu ani nepodepíšu. Její profil je jiný, než na jaký jsem stavěný. Nejsem z výzvědné služby, jsem obyčejný bojovník, likvidátor.“

Strnul s otevřenými ústy. Pravda, netrvalo to dlouho, archimandrita si pročísl vousy, dotkl se rukou kříže a pronesl:

„Dvě stě tisíc,“ na chvilku se zamyslel a dodal: „V eurech, milostivý Bože.“
Ta suma byla dost velká, ale nenadchla mě. Tajemství je možné z nich vydolovat, za předpokladu, že existuje, jestli je reálné a není to mýtus. Mytická tajemství vždycky hrozí podvodem, zvlášť pokud se týkají eschatologie a prorokování budoucnosti. No, zmáčknu některého bastarda z prvotních a on i mi řekne, že do konce světa zbývá deset měsíců nebo let, eventuelně mi nakecá cokoli jiného, třeba, že mrtvé nebude soudit Kristus, ale egyptský Osiris. Jakou cenu má taková informace? Jednoznačně žádnou, žádných dvě stě tisíc euro. K tomu se přidalo pomyšlení na to, že si ze mě budou dělat srandu, jak magistr, jehož respektu si cením, tak i ko legové z cechu. Bude ještě dobře, když se mi budou jenom smát a ne mě ještě navíc podezřívat z hrabivosti.
„Neberu to,“ moje hlava na to sama kývla. „Je to příliš neurčitě zadaný úkol, svatý otče. Navíc v eschatologii nejsem moc dobrý.“
„Jak to, že nebereš?“ baťuška Kirill si vjel prsty do vousů, zdvihl obočí a hrozivě se na mě zadíval. „Jak to, že nevezmeš, synu můj, když ti to přikazuje Hospodin!? Nezapomínej na dvě stě tisíc... Jsi nejlepší po Virijovi! Jak bys to mohl nevzít?“
„Co s tím má společného Kolja Virij?“ zeptal jsem se nechápavě.
„Byl povolán k téže misi,“ vysvětlil mi stařec a jedovatě dodal: „Na rozdíl od tebe nepochyboval, dělal svou práci a zahynul při tom jako boží syn.“
Rozbušilo se mi srdce. Abych se uklidnil, položil jsem ruku na pažbu sheffieldu.
To změnilo situaci! Nikolajovy vrahy jsem zabil a nebudu si vzpomínat, co mě stálo jejich hledání. Teď z toho vyplý valo, že ti dva prvotní byli jenom
vykonavatelé. Za nimi stál zadavatel, nějaká stará, záštiplná a dobře informovaná krea tura. Nebyl jsem proti tomu, abych se k ní dostal. Je třeba rozvinout prapory a vydat se na pochod! Ne kvůli Velkému tajemství nebo dvěma stům tisíc eurům, ale abych našel tu zrůdu a zkrátil ji o hlavu. No, a před tím klidně ji můžu zlehka povyslechnout...
Tep už se dostal k normálu na čtyřicet úderů za minutu. Když se dotknu sheffielda, tak mě to vždycky uklidňuje. Je to reflex! Ruka na zbrani se netřese a dech je klidný.
Pustil jsem pažbu a řekl:
„Předpokládejme, že bych souhlasil. V tom případě budeme muset vyřešit jeden poměrně obtížný problém.“
„Jaký?“
„Týká se to té chásky ze starých a vyšších, jak jste ho nazval. Ve městě jich je maximálně pět a na světě dvacet. Jsou chytří, ti hnusáci, a dobře se umějí skrývat. Dokonce ani naše průzkumná služba je nedokáže najít. Takže potřebuji nápovědu. Jinak stačím zešedivět, než některého z nich najdu.“
Archimandrita na okamžik zaváhal, zdálo se, že rozhoduje, jestli mi má něco říct, nebo ne. Nakonec se rozhodl mi neříct nic a zabrumlal:
„Najdeš ho díky Boží milosti! Slyšel jsem, že mají velké shromáždění pozítří v noci, sabat... Bude to ve Věži. Určitě víš, že sabaty mají dvanáctého června? Budou tam všichni pohlaváři.“
„Vím,“ přitakal jsem. „Vím, ale jak se mám do té jejich Věže dostat? Dokázal bych shromáždit celou brigádu a udělat na ně přepadovku, ale to bude k ničemu. Pod Věží jsou tajné chodby, hlavní zdrhnou. Musím se tam dostat nepozorovaně. Jenže jak?“
„Jak, jak,“ pitvořil se po mně stařec.
Stále ještě váhal.
„Dobře, dám ti pomocníka, raba božího Pafnutije... Virijovi jsem ho nedal ale tobě ano! Dej si pozor!“ pohrozil mi kostnatým prstem, „Dej si pozor, Zabíječi, aby bratru Pafnutijovi nikdo nezkřivil ani vlas! Je to světec! Odhodlal se k velikému činu!“
„K jakému?“
„Až ho uvidíš, tak pochopíš,“ zavrčel otec Kirill a šmátral po čemsi pod kutnou.
Vytáhl odtud databanku, dotkl se nehtem klávesy a přimhouřil oči.
„Dej mi své telefonní číslo, pro každý případ...“
Nadiktoval jsem mu jak mail, tak číslo na mobil. Stařec si je zapsal a řekl:
„Bude lepší, když se sejdete ve městě, někde na zalidněném místě, jakoby náhodou. Zítra v poledne bude mítink na Puškinské, tak tam přijď. Bratr Pafnutij si tě najde. Ví, jak vypadáš.“
„Tak na tohle si můžeme plácnout, svatý otče,“ řekl jsem, ale báťuška Kirill se k ničemu takovému nechystal.
Místo toho mi nasunul k nosu ruku, v níž třímal kříž. Bylo to zbytečné. Ani ruce, ani kříže nikdy nelíbám. Moje přesvědčení je takové, že když už Bůh existuje, tak nepotřebuje žádné prostředníky, popy, mully, pátery a lámy, mnichy a mnišky, protože si sám prošlápne cestu k lidskému srdci. Ten, kdo ho chce nahradit svojí vlastní personou a nastrkuje vám k líbání kříž, ruce nebo dokonce i boty, není nic jiného než domýšlivý rouhač. Bude takovým odpuštěno v Soudný den?
„Jdi,“ zamručel archimandrita, když si povzdychl a schoval kříž. „Jdi, lovče boží! Ať je s tebou náš Hospodin, náš Ježíš Kristus!“
Suše jsem kývl a vyšel ze sakristie. Za dveřmi jsem narazil na otce Bartoloměje. Buď tam hlídal, nebo špízoval a nastavoval ty svoje lopuchy...
„Tady je svěcená vodička, synu můj,“ úlisně řekl a po dával mi láhev.
„Děkuji vám,“ odpověděl jsem. „Ďjáček je u sebe?“
„Spí,“ řekl otec Bartoloměj a v jeho hlase zřetelně znělo odsouzení. „Včera potěšil ďábla svou neblahou vášní.“
„Jestli spí, tak ho vzbudím. Brzy se uvidíme, báťuško.“
„Nechť tě blahosloví Bůh a všichni svatí.“
Rozloučili jsme se. Došel jsem do zvonice a vešel do komůrky pod schody. Ďjáček Stěpan už nespal, seděl na nízké dřevěné sesličce, rozcuchaný, nepořádně navlečený do rozepnuté košile. Ksicht měl opuchlý, nos zarudlý, očka sotva pootevřená. Táhlo od něj chlastem... Stejně mi byl milejší než archimandrita nebo pop. Cítil jsem, že je v něm stejně soucitná a rozechvělá duše jako ve Vladovi. A to byl přesně ten důvod, proč chlastal, nechtěl se na život dívat střízlivýma očima, aby úplně nezatrpkl.
„To seš ty, Petrucho?“ zabručel ďjáček a chlupatou rukou rozháněl vinné výpary. „Rád tě vidím, opravdu rád. Pojď dál. Seš můj host. Tu flašku s vodou mi dej sem.“
Pleskl jsem sebou na kulhavou židli. Stěpan si ode mě vzal láhev, dlouze zívl, potom se soustředil a zavřel oči. Přejel rukou nad nádobou a začal bezzvučně cosi šeptat.
Co se v těch krátkých okamžicích dělo s obyčejnou vodou, natočenou z kohoutku? Jaký to byl tajemný proces? Je to záhada, vědecky zatím nevysvětlitelná! Jakýkoli normální člověk mohl vypít Stěpanovu vodu bez problémů i bez užitku. Mohl se v ní umývat, vykloktat s ní, použít ji na polívku nebo na kompot. Prostě to byla ve všech směrech prachobyčejná voda. Pro mě i každého homo sapiens. Nikoli však pro upíry. Voda je nezabíjela, ale spalovala jako kyselina sírová, nebo fluorovodíková. Svíjeli se bolestí, řvali a na několik sekund ztráceli koordinaci. Takže svěcená voda byla velmi solidním podpůrným elementem v mojí práci.
Ďjáček skončil se zaříkáváním a vrátil mi láhev. Sáhl jsem do kapes kabátu, vytáhl čtvrtlitránek vodky a podal jsem mu ho. Stěpan se na lahvičku překvapeně podíval, olízl si rty a potom basovitě zabručel:
„Urážíš mě, brácho!“
„To byl vtípek,“ řekl jsem a vytáhl z kapes dvě půllitrovky.
„Jó, tak to je jiná! Díky, chlapečku. Dáš si taky?“
Návrh byl pouhou zdvořilostí, Stěpan dobře věděl, že nepiju. Zavrtěl jsem hlavou a díval se, jak ďjáček otevírá láhev. Vyprázdnil ji nadvakrát. Odkudsi vytáhl nasolenou okurku, kousl si a zamrmlal:
„Naše hříchy jsou těžké!“
Pak se zeptal kolik je hodin. Bylo čtvrt na dvanáct.
Stěpan trochu ožil, možná ho povzbudil alkohol nebo čarodějnické manipulace s vodou. Strčil jsem láhev do kapsy a řekl:
„Dobře se ti to daří s tou svěcenou vodou. Ty bys přece mohl léčit. Přikládáním rukou nebo tak nějak...“
„Ale jo!“ odpověděl ďjáček, „stejně jako ti... Intra sen sové.“
„Tak proč neléčíš, když seš takovej umělec? Třeba za malé peníze, nebo úplně zadarmo?“
„Vyhejbám se pokušení, Petříku. Začneš zadarmo nebo za malý peníz, a pak začneš chtít víc a víc. Nepřítel lidského rodu nespí, probouzí v lidech lačnost! Hospodin to neod-pouští,“ přejel si širokými dlaněmi po tváři, pomasíroval si líce a řekl:
„O Mašerovovi jsi slyšel?“
„Jo.“
Mašerov byl známý moskevský léčitel a nejenom v hlav ním městě. Legendy o něm obíhaly celým Ruskem.
„Ten člověk měl boží dar! Léčil všechno, od zubů přes opice, nervy, klouby... Z chromajzlů dělal normální lidi. Vředy všelijaké léčil tak lehce, jako kdyby jen dva prsty do vody namočil. Zpočátku bral málo, jen tak, aby se uživil. Co se stalo potom? Stal se profesorem na všech těch novo módních akademiích, doktorem, otevřel si kliniku, na zdi rozvěsil plno diplomů, dokonce si pořídil i noviny. Začal očarovávat banány a jimi léčil rakovinu... Teďkonc prachy hrabe lopatou! Jenže dar je fuč! Sály na jeho přednáškách jsou přeplněné, knížečky píše, ale co je z toho? Nic. Prošustroval svůj dar! Bůh dal, bůh vzal... Tak je to, Petříku!“
Přikývl jsem. Stěpan se natáhl ke čtvrtlitrovce a uzávěr najednou sám odletěl. Sám samotinký. Vůbec se ho nedotkl, jen láhev v ruce držel. Je to prostě frajer!
Upil malý doušek a pak ji postavil na podlahu. Řekl:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Náboje nikdy nedojdou.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.