Obsah

1. Nový článek

Michail Achmanov:

Asyrské tanky před branami Memfisu

МихаилАхманов © Ассирийские танки у врат Мемфиса

Translation © 2009 Vlado Ríša

Illustration © 2009 koláž Vlado Ríša

Publisher © 2018 Golem Ríša

1. kapitola

Kamenolom

Nedal jsem si pozor a zamyslel se nad tím balvanem. Byl velký, neohrabaný, kéž by se rozsypal na prach! Navíc byl velikánský jako šutr z Chufevovy pyramidy!

Zamyslel jsem se a hned mi nad hlavou cosi zasvištělo. Bič z hroší kůže mě šlehl přes záda a poslal moji duši ze srdce přímo do močového měchýře. Balulo, kušitská veš, chaldejec nedonošenej! Nemusíš mu dát nažrat, jen když se může „potěšit“ s veteránem. Ini, Bu a druzí dozorci mě nechávali být. Ani bičem se mě nedotkli, ani pěstí, natož obušky, do zadku mě nekopali. Unorfa a Tchuchi, páreček tep-medžet, velitelé stráží, se ke mně také chovali s úctou. Chápali, že se v málokterém gulagu se najde čezu a to ještě ne nějaká štábní krysa, ale samotný Cheneb-Ka, válečný velitel čezetu Vlků.’

Se zaťatými zuby jsem začal valit ten Osirisem prokletý šutr. Oči jsem měl suché, plakala jenom moje duše. Lidi tyhle slzy nevidí.

Netrpěl jsem bolestí, ale ponížením. Bolest tu sice byla taky, ale ne díky Balulovu biči, ale proto, že to, co minulo, se už nevrátí.

Čezet… kde je teď můj čezet, ta tisícovka statečných bojovníků?… Vybili ho za bojů v Sinajském oblouku? Nebo sedí v zablokovaném Damašku? Eventuelně se bije v pustinách s asyrskými výsadkáři? Možná už žádný čezet Vlků neexistuje, na tomhle světě a jsou jenom příkopy, kam naházeli mrtvá těla… Takové věci jsem viděl... za dvacet šest let vojenské služby toho člověk uvidí… Viděl jsem takové příkopy, viděl. Když plukovní balzamovači nestíhají, když vojska ustupují, kdy doprava nedokáže vyvézt těla zabitých. Tak právě tehdy mrtvé pohřbívají do strží, roklin a jam a ne všechny stihnou zakopat. A i když je zakopají, tak je to jedno. Duše stejně nenajdou cestu k Polím Ialu…

Přispěchali ke mně Puemra a Japet. Společně jsme naložili kámen na smyk. Chailo, mohutný jako býk, zabejčil a táhl ho po dřevěných kolejnicích do vzdáleného kouta lomu k brusičům a hranařům. Rachot jejich kladiv se nesl nad ohromnou jámou, kde se hemžily tři stovky lidí. Rachot, vedro, dráždivý prach, smrad nemytých těl, svištění bičů, kletby procezené skrz zaťaté zuby… Vzato jedním vrzem - není to nic jiného než gulag 3/118 Domu Maat ve východní, neboli Nubijské pustině. Kategorie 3 znamenala, že tady sedí důstojníci a vojáci, kteří ztratili čest a taky další lidičkové nějakým způsobem propojení s armádou, kteří provedli něco opravdu podstatného. Mě osobně sem poslali za urážku veličenstva, tahle kategorie neměla nárok na amnestii. Ostatně jaké amnestie v době války?

V poledne, v tom největším žáru, jsem se svými lidmi valil nový balvan. Moji lidé, to jsou Japet, žoldnéř z Libye, chabiru David, který patří k palestinským židům, mladí důstojníci-korouhevníci Horemhed a Puemra a taky dva vojáci k nim přidělení, Nacht a Pauach. Ti seděli za zradu. Dostali se do pracek Asyřanům, nebo možná Sumerům v průběhu neúspěšného pokusu o proražení obklíčení Damašku. V zajetí nezůstali dlouho, podařilo se jim zdrhnout a za tři dny se dostali z obklíčení, ale to jim nepomohlo. Tribunál Amon Bdí jim odebral čest a každému z nich napařil desítku. Přece jen to nebylo dvacet let, jako jsem dostal já, Japet a David. Na druhou stranu, náš článek „urážka veličenstva“ byl skoro na zastřelení.

V poledne nám dali po hrnku vody a ztvrdlé suchary. To byla velká milost, musí se říct. Chaldejec Unofra mi šeptl, že v dolech kdesi za Pátým prahem, kde sedí zloději, rouhači a svatokrádežníci, vykradači hrobek a podobná zlodějská pakáž, není nic takového myslitelné.

Přece jen jsme měli úlevy, ale nebyly za minulé hrdinství a prolitou krev, mělo to příčinu povýtce prozaickou: My, vojáci-vyděděnci, jsme zlí a sveřepí. Když nás vrhnou proti Asyřanům, uzavřeme jakoukoli díru v obraně a budeme se rvát se lví zuřivostí. Takže polední odpočinek, suchary a vodu nám nedávali jen tak pro nic a zanic. Co kdyby se na frontě hodili i vojáci bez cti!

Odpočívali jsme pod okrajem těžební jámy, kde díky práci posledních měsíců byl vytěžený všechen vhodný kámen, a vznikla tak příhodná nika. Místo příjemné a čestné, kde byl přece jen trochu chládek. Darovali mi ho svým mlčenlivým souhlasem ostatní ubožáci. Byli tady v táboře důstojníci, veteráni, byli tady tep-medžet, ale čezu jen jeden. Takže jsem mohl sedět mezi svými, pít smradlavou, teplou vodu, rozhlížet se po lomu, pozorovat baráky na jeho úbočí, ohrady pro dobytek, osly a velbloudy, sklady a vodní cisternu. V sedmi barácích jsme spali, osmý byl určený pro chaldejské strážné. Za nimi, výš na úbočí, hned vedle skladů, trčela budova ze sluncem vybělených cihel s anténou na střeše. Tam žil Saanacht, náčelník tábora. Mimořádný škorpión, ať ho bozi zatratí! Ale s ním tam žila Tua, hubená a vzteklá. Říkalo se, že je to vysloužilá thébská šlapka. Jenže jiná ženská do vzdálenosti dvaceti sechenů  nebyla v dosahu. Každý z nás ji vyhlížel, myslím si, že hlavně kvůli tomu, aby nezapomněl, jak vypadá ženská.

Seděl jsem na kameni, hryzal suchar a drobnými loky popíjel vodu. Pokukoval jsem na své společníky, bývalé vojáky, kteří zalezli za balvany, hromady štěrku kvůli troše stínu. Horemhed, hubený a přesto urostlý, stál, přitištěný ke stěně, a snivě zíral do pusté dálavy. Je to pěšák a dostal dvacet let zato, že odmítl postřílet chetitské zajatce. Nacht a Pauach sežrali svůj příděl a teď hráli sudá-lichá. Japet vytřepával prach z vlasů, pačesy má zrzavé a podle libyjského obyčeje dlouhé. Je totiž líný si je zaplétat.

Lenost, to je ještě jeden libyjský zvyk, oni nespěchají ani, když loví blechy. Puemra se šťoural v zubech, obvyklé to zaměstnání Strážců Nebes. Na pozicích se nudí, sedí u svých zbraní, které vytrčily choboty vzhůru a čekají, jestli nepoletí kolem vzdušný asyrský průzkumník nebo bombardovací zepelín. Co se týče Davida, posledního z nás… David ležel s nosem zabořeným do země, aby se nemusel pohledem setkat se mnou nebo s Japetem. Za dlouhé měsíce našeho věznění, se to nestávalo zase až tak často. Když se na nás díval, tak vypadal jako kůzle v tlamě krokodýla. Mučilo ho a trýznilo svědomí, dobře si pamatoval, že jsme se tu s Japetem ocitli kvůli němu. Vina tu byla, ale ne Davida, ale hyeny Huftora. Jestli to přežiju, tak si zatančím na mumii jeho otce. Nic jiného si Huftorův rodič nezaslouží. Jestliže je syn darebák, může za to otec.

Ale myslet na to, a rozpalovat se bezmocným hněvem, se mi nechtělo. V krátkých obdobích odpočinku jsem vzpomínal na čezet, na bojové přátele, na své ženy, víno, které jsem vypil, jídla, která jsem snědl… Kromě toho se mi před očima objevovaly háje na březích Hapi, nával na Memfidském bazaru, holé skály Sinaje a hlučná fénická města. Ale měl jsem i jiný způsob jak zkrotit zuřivost a zklidnit se. Jako výrostek jsem čítával starodávné příběhy a jeden z nich mi navždy uvízl v duši. Byl to příběh o Sinuhetovi, válečníkovi a urozeném knížeti, kterého z vůle bohů postihla mnohá neštěstí. Žil v epoše chaosu a zmatků, v dobách prvního Anemheta, kterého zaškrtili eunuši v jeho vlastní ložnici, a už to samo o sobě vypovídá o tom, že faraónova moc byla nevelká, že ne každý šlechtic byl poslušným poddaným. Tehdy hrozily státu bratrovražedné nesváry. Sinuhet nechtěl zabíjet a podřezávat vlastní lidi, nedovolila mu to jeho čest. Často o něm přemýšlím jako o rádci a příteli a vzpomínám, vzpomínám… Paměť mám vynikající.

„Mluví Sinuhet, kníže a velmož, faraónův oblíbenec, vládce jeho severních zemí, faraónův důvěrník, nechť žije věčně!

Stalo se, že velký faraón Anemhet, vládce Obou Zemí, byl pozván bohy do nebeských paláců. O tom, jak a proč k tomu došlo, se říkalo mnohé a mnozí se divili jeho nenadálému skonu, protože vynikal tělesnou silou. Dokázal poslat střelu na pět set kroků a sekyrou rozseknout válečný štít.

V těch dnech, kdy faraón splynul se světlým Ra a všechny země Ta-Kem hořekovaly a sténaly, já ve společnosti následníka Senurseta bojoval na severu v zemích Sati, které leží daleko od našich zemí. Zahnali jsme nepřítele, zadupali do prachu jeho válečníky, vzali si v městech bohatou kořist, zlato, stříbro, látky a šperky, zajatce a dobytek, který se nedal spočítat. Se vším tímto bohatstvím jsme se vypravili zpátky k Hapimu, ale putovali jsme pomalu, protože cesta byla daleká a kořist značná.

Velmožové, společníci zesnulého faraóna, poslali k jeho synovi Senursetovi kurýry se smutnou zprávou. Poslové se dostali k našemu vojsku jednoho dne navečer, kdy následník odpočíval ve stanu. Poslové k němu vešli, políbili zem u jeho nohou a vyřídili to, s čím za ním byli vysláni. Žal pohltil Senurseta, cítil se jako poutník, který zabloudil v pustině, kterému vyschla játra… Nemohl se však příliš dlouho oddávat smutku, protože už nebyl princem, ale faraónem. A ten musí vládnout domu svému, protože smečka šakalů nenahradí jednoho lva.

Vstal vládce Senurset, povolal k sobě suitu svých nejbližších, kteří se nacházeli v jeho blízkosti. Vsedl na trigu, opustil vojsko a letěl jako sokol do země Ta-Kem. V té chvíli jsem byl na jiném místě, chránil jsem s dalšími válečníky trén, stáda i zajatce. Měl jsem ve zvyku v noci kontrolovat, jestli stráže neusnuly. Vzal jsem si zbraně a zamířil ke trénu.

Cestou jsem míjel stan mladších faraónových synů. I byl v něm další kurýr, jeden z těch, které poslali k Senursetovi a hovořil k nim o neštěstí. Ale nehořekovali oni, nebědovali a povznesli hlas proti bratru svému Senursetovi. Začali plánovat, jak získat korunu a trůn Obou Zemí. Stál jsem tam a slyšel to, neboť jsem byl nedaleko, ale v temnotě mě neviděli. Mé srdce zabušilo, játra ustrnula, ruce mé poklesly a údy moje stydnuly… Pochopil jsem, že se blíží veliké bratrovraždění, v němž vždycky hynou ti nevinní, a vítězí zlo. Když se mi vrátil rozum…“

Nit příběhu se přetrhla. Ke kameni, na němž jsem seděl, se blížil Chailo, podle našeho se mu říkalo Inchapi, ale na tohle jméno reagoval nerad, i když ho za to poslali do hlášení a dostal holí nebo i bičem. Po nějaké době ho bít přestali, zřejmě se nakonec Chaldejci rozhodli, že je to vůle Amonova. Když se nesvéprávný člověk chce jmenovat Chailo, tak ať to tak je.

Chailo ke mně došel pochodovým krokem, postavil se do pozoru a švihl rukou ke spánku ve vojenském pozdravu. Pak řekl:

„Dovol mi připojit se, semere!“

„Pohov, nemchu. Posaď se.“

Kývl jsem k nejbližšímu kameni, ale Chailo se spustil na zem u mých nohou. Disciplínu ho tedy naučili.

„Je vedro,“ načal rozhovor.

Byl právě měsíc pajni, první měsíc Sucha, a pořádné vedro ještě nezačalo. Ale v těch krajích, kde se Chailo narodil, není ani v létě takové vedro, jako u nás na jaře. Patří k severním barbarům, ale ne k Šedranům, Ekuešům, ale z plemena, co žije za moři, řekami a horami, na samém kraji světa. Jsou tam dřímající lesy, vody v zimě tam zamrzají, po ulicích zavalených sněhem se potulují medvědi a u prahu obydlí vyjí vlci. Říká se, že zima je tam příšerná a chápu, proč Chailo utekl z těch nepříjemných míst.

„Vedro,“ zopakoval Chailo, „ale v noci písek a kamení chladne. Je možné jít.“

„Kam?“ zeptal se zvědavě Japet a přisedl k nám.

„Tam,“ Chailo neurčitě mávl rukou. „K vaší řece, nebo k moři. Proč tady bysme měli hnít? Žádný plot, stráže jsou líné, nemají psy, a bez nich nás neuloví.“ Zamyslel se a pak dodal: „Nechytí, přísahám na Osirisovy vejce!“

Japet se na něj zachmuřeně podíval, Nacht a Pauach přestali hrát, Horemhet si odfrkl, Puemra se přestal šťourat v zubech a dokonce i David zvedl hlavu.

„Chceš utéct? A s tím jsi přišel za mnou?“ zeptal jsem se. „Proč?“

„Ty čezu, semere. Ty kníže, máš družinu. Sám neuteču. Bez knížete a družiny to nejde.“

„Nejsem kníže, Chailo. Jsem Cheneb-Ka, rodem z Memfisu. Můj otec byl tkadlec a matka obchoduje na bazaru s přízí.“

„Ty čezu,“ neústupně zahučel Chailo. „No, ne kníže, ale velký vojevůdce. Ty víš kam jít.“

Nechápal to. Zdálo se mu, že když tu není plot kolem a psi, když Chaldejci z Ruky Hora, co nás hlídají, jsou lenivci, že se dá lehce utéct. Tak lehce, jako vypít sklenici piva a zakousnout solenou rybičkou. Lehce! Jako kdyby byli jenom věrní společníci a vůdce, který ví, kterým směrem se vydat! Ale poušť nás držela daleko pevněji než ohrady, psi a stráže.

Kývl jsem na svého Libyjce.

„Vysvětli mu to Japete.“

„Slyším a poslouchám tvojí výzvu, čezu,“ Japet se otočil k Chailovi a odhodil z obličeje zrzavé kudrny. „Vidím, synu osla, že jsi nikdy v poušti nebyl. Ne, nebyl! Bojoval jsi zřejmě v Sýrii, kde když si odplivneš, tam je město a v něm víno a baby. Je to tak?“

„Jo, tak,“ potvrdil to Chailo a tvář se mu nalila zlou krví. „V Sýrii jsem byl, ve Fénicii a ještě tam u těch…,“ úkosem se podíval na Davida, „Židů. A co z toho?“

„Do Řeky je dvacet sechenů, do Lazurových Vod ještě dál. Bez zásob se tam nedostaneš. Musíš mít jídlo, zbraně, vaky s vodou… Třeba jich pár máš schovaných? Kromě toho koš datlí.“

„Dvacet sechenů dokážu ujít za pět dní bez žrádla a vody,“ odsekl Chailo. „Projdu, když nás bude víc.“

Japet přimhouřil oči.

„Já to ujdu za sedm dní, když budu mít vodu. Jenže já patřím k těm, co v poušti žije, a z hněvu Ra nemám strach. Ty, tlustý hrochu, chcípneš žárem a žízní už třetí den a ve čtvrtý se změníš v mumii. To ti říkám já, Japet Libyjec, který se narodil v písku.“

Zrudlé tváře Chaila zbledly. I když sloužil za Sinajem a s Libyjci se určitě setkával, mezi žoldnéři jich byla minimálně třetina. A jestliže se s nimi setkával, tak dobře věděl, že o poušti se s Libyjci nemá cenu přít. Takže skousl toho syna osla, hrocha a s nadějí se na mě podíval.

„Co na to řekneš, vojevodo?“

„Řeknu ti jen jedno: Musíme čekat. Med je v ústech trpělivého.“

„Přijmeš mě do své družiny?“

„Přijmu, jestli slíbíš, že budeš poslouchat.“

Chailo si to promyslel, snaživě se narovnal a pronesl tradiční přísahu:

„Slibuji vyslyšet tvé zvolání, semere! Ať jsem čubka a zůstanu bez pohřbení, jestli lžu!“ Potom vstal a dodal: „Budu tě poslouchal jako rodného otce. O tom, vojevodo, nepochybuj.“

Pomalu se vydal dolů do lomu ke svému vleku. Na jeho ramenou a ohromných zádech se vlnily svaly, světlé vlasy měl zaprášené kamenným prachem. Díval jsem se za ním a zeptal jsem se:

„Za co sedí, bezectní?“

„Odmítnutí poslušnosti důstojníkovi, semere,“ hlásil Puemra.

Sám seděl za rouhání, za to, že použil faraónovo jméno nadarmo. A to je vážný zločin!

„Hm, neposlušnost vůči důstojníkovi… Co to bylo konkrétně?“

„Nějak se pohádali, snad kvůli ženské, semere. Nebo kvůli pivu,“ upřesnil Nacht a vyměnil si pohledy Pauachem. „Bylo to po bitvě u Kaleše.“

„To znamená tři roky v kamenolomu,“ pomyslel jsem si. „A přesto se nezlomil, nezoufal si. I když bylo řečeno: Pod bičem i lev bude tancovat…“

Zarachotil buben, Chaldejci začali hulákat a zasvištěl bič proklatého Balula. Polední odpočinek skončil.

***

Když se zlatá bárka boha Ra vznese nad východním okrajem země, vylézáme z baráků na nástup. Sedm baráků z rákosí a osmý ze dřeva pro strážné stojí ve čtverci a mezi nimi je udupaný buzerák. Tři sta dvanáct bezectných se staví do dlouhé řady. Saanacht jde kolem šiku, Bu, starší Chaldejec, vykřikuje jména a provinění v poslední době. Saanacht přemýšlí, rozdává tresty a písař Setna je zapisuje na papyrus. Saanachtova ruka je štědrá - tenhle dostane třicet ran bičem, ten dvacet, támhletoho připoutáte ke sloupu na výsluní v poledne, tenhle dostane výprask klackem a pak ho pošle čistit hajzly.

U vchodu do každého baráku je dlouhý pruh zažloutlého plátna. Šest z nich je popsáno hieratickým písmem: Faraónův zákon je přísný, ale spravedlivý. Faraón foukne v Memfisu a v Livanských horách se ohnou cedry… Ostatní jsou v tomtéž duchu. Dva nápisy, vítězné, jsou psány hieroglyfy. Jeden hlásá: Sláva velikému faraónu Džóserovi Dvacátému Prvnímu, ať žije věčně! A druhá: Život, zdraví a síla přesvětlému vládci, zástupci Hora na zemi! Stejně nejvíc se mi líbí nápis na mém baráku: Děkuj Amonovi, že ses nedostal za Pátý práh.

Děkuji mu.

Mlčky, celou tu dobu co mlátí provinilce. Bojoví důstojníci a vojáci mají privilegium, dostanou kus dřeva mezi zuby, jestli chtějí prokázat mužnost a nechtějí řvát. Ostatní, všelijací ti šamani, kuchaři a intendanti kousají zemi a řvou.

Sluneční vůz stoupá a my vznášíme chválu velikému bohu Amon-Raovi, který se raduje na obloze. Potom zpíváme bojovou píseň, která upevňuje kázeň a srdce. Nyní, v době války s Asyrií a k tomu přidružených neúspěchů, zpíváme hymnu slouženou knězem Pentuerem ještě v dobách prvního asyrského vpádu:

Vstávej země Amon-Ra,

vstávej na smrtelný boj,

s asyrskou nákazou,

s prokletou hordou!

Za faraóna, za Amona,

Za pyramidy a Isidu

Za chrámy bohů,

Za posvátné býky

Řež a bij,

Krve nelituj!

My čest svou nezahanbíme,

S Ramsesem zvítězíme.

Od stěn Memfisu na Sinaj

Začne pochod náš na světa kraj.

Za faraóna, za Amona,

Za pyramidy a Isidu

Za chrámy bohů,

Za posvátné býky

Řež a bij,

Krve nelituj!

Hymna příliš neodpovídá danému případu, čest nemáme žádnou. Čest, vojenské hodnosti a bojová vyznamenání nám sebral zákon faraóna Džo-Džo, který je přísný, ale spravedlivý. Někteří o tom pochybují, ale jenom sami pro sebe. Protože za pochybnosti je možné stanout před popravčí četou a chytit do hlavy horkou kulku. Jiní bezectní, nehledě na přísný rozsudek, jsou oddáni dynastii jako brouk skarabeus kuličce z hnoje. Je možné je poslat za Pátý Práh a oni i tam, přestože se budou rozkládat zaživa, budou oslavovat velikého Džo-Džo, moudrého jako samotný Toth a silného jako býk Apis.

Po hymně vyrážíme ke kotlům s cibulačkou a cestou pliveme na vycpaného hastroše, opovrženíhodného asyrského krále Chchera-Sinachcheriba. Určitě sedí ve svém paláci v Ninive a žere něco daleko chutnějšího, než je cibulačka a neví, že je poplivaný od hlavy až po paty. V Núbijské poušti na něj plivou, v Libyjské taky, i v té co se jí říká Sahara, plivají i v lesích džungle Kuše, v dolech za Třetím, Čtvrtým i Pátým Prahem, v lomech na Sinaji i v bažinách Delty. Všude i všichni, kde pracují nevolní lidé, kterých je v naší državě mnoho tisícovek. Místa jsou různá, ale postup je jeden a tentýž: Neplivneš, budeš bez polévky.

Dojedli jsme horký cibulový vývar s rozvařenou špaldou. Hned potom slézáme do lomu a taháme balvany. Nevím, kam je potom odvážejí…

Slunce pálí, všichni jsme zpocení a zaprášení, brusiči kašlají a chraptí, mají tam dvakrát víc prachu, než my.

Chaldejci řvou a práskají biči. Kdysi, v době Tuthmosů a Ramsesů najímal Dům Maat na tuhle hnusnou práci opravdové Chladejce z Mezopotánie. Ty časy už dávno minuly, jakýsi asyrský král je zlikvidoval, možná to byl Aššur Krvavý, nebo Sargon Vítězný. Nicméně pojmenování se zachovalo, ale teď jako strážní slouží Kušiti a veteráni-rome. Vzpomínám si, že jsem si jednou povídal u číše vína s Uachenebem, svým memfisským přítelem z Domu Maat, a ten mi řekl, že kušiti jsou v jejich úřadu považováni za velmi spolehlivé. Není možné je podplatit, nedomluvíš se s nimi, zřejmě kvůli jejich vrozené sveřeposti a také kvůli tomu, že znají jen tři slova a i ty patří k těm podpásovým. I když je podle Tothových kněží náš jazyk bohatý, veliký a rozvětvený.

Ze Saanachtova domu vyšla Tua a vylila splašky. Rachot v lomu utichl, všichni na ni ohromeně zírají: To je zadek!… Dokonce i kozy má!… A něco podobného stehnům, i když příliš žilnaté a hubené…

Já se Tuu nedívám, vzpomínám na své ženy: Seniseneg z Memfisu, Nefertari z Per-Ramsesu, co je v Deltě… Benre-Mut z oiázy Mešveš. Na Benre-Mut vzpomínám nejčastěji, je z poloviny Libyjka, žhavá, vášnivá, nenasytná. S kým se dělí o postel, moje divoká panterka?... Co je s mými dalšími přítelkyněmi? O nich toho nevím o nic víc, než o svém čezetu.

Tak probíhá den.

V noci ležím na pryčně v baráku, poslouchám chrápání svých společníků v neštěstí a vzpomínám. Šrám po ráně bičem od Balula je cítit, ale copak je to za bolest… Na mém těle je mnoho jiných daleko čestnějších jizev, od chetitských mečů, asyrských kulek a střel divochů, co žijí v jižních džunglích. Vzpomínám si na srážku u Jeruzalémských stěn, teď se to město jmenuje Džóserhrad na počest našeho velikého vladyky…, tam jsem dostal „fík“ do levého ramene a kulku mi vyřízli přímo na poli bitvy. Dokonce mě přitom ani nenalili vínem. Tak to byla bolest! Ano, i v dalších případech mě narychlo látali bez umrtvení. Za dvacet sedm let jsem se zúčastnil sedmi kampaní a z každé jsem si něco odnesl: rány, vyznamenání, povýšení. Hodnost a vyznamenání mi sebrali a rány, ach ty rány, ty jsou tady se mnou. Vyplývá z toho, že kromě nich a vězení jsem si nic od vlasti nevysloužil…

Hodně hořká myšlenka! Pálí a bodá mě celé ty měsíce, jako kdybych měl pod srdcem stočeného hada.

Vedle mě se pohnul David, otevřel oči a otočil ke mně hlavu. Trápí ho svědomí… V našem velkém státu žijí různé národy: Rome, Řekové, Féničané, Libyjci, Kušiti, Palestinci a Syřani, dokonce severští barbarové, ale nejsvědomitější jsou Židé. I Amon to potvrdí. Jsou to výborní bojovníci, jen někdy jim svědomí překáží. Například pod Kaddešem, když přišel rozkaz vybít chetitské zajatce.

„Semere,“ šeptá David, „Semere, pane můj a vůdče… Odpusť mi, semere…“

„Spi, nemchu,“ říkám mu. „Spi. Nejsi ničím vinen.“

Neříkám mu jménem. Oslovil mě podle předpisu – semere, a podle toho jsem jeho velitel a on je můj nemchu - řadový voják.

„Spi,“ opakuji a Davidovy oči se zavírají.

Stalo se mu takhle: V jednom městečku na Sinaji, z kterého jsme vyhnali Asyřany, se vymočil na povalený obelisk na hlavním náměstí. Nepřítel ho vyhodil do povětří, kamenná stéla se rozpadla na pět kusů a celá zčernala od střelného prachu. Nikdo nemohl vědět, co na něm kdysi vytesali, čí jaké jméno tam napsali. Ale Chuftor, válečný kněz a Ucho Faraóna v naší jednotce, to přečíst dokázal. Rozeznal to, šakal prašivej, a zavolal generála Snofru, velitele sboru. Teď už vím, že to byl útok na mě, opravdu jsme se navzájem neměli rádi. Já jsem sloužil a nešplhal, v boji jsem se neschovával za zády vojáků a kdykoli se vzpomnělo faraónovo jméno, nevřeštěl jsem jako cvok: Život!... Zdraví!... Síla!...

No, a bylo v tom ještě něco. Nedokázali jsme se podělit o děvku v jednom askalonském bordelu.

Prostě, když jsem uviděl ten pochcanej kámen, zasalutoval jsem generálovi a povídám:

„Prastarý obelisk, semere. Zřejmě pochází z dob Tuthmosů a Ramsesů a notabene nepřítelem poskvrněný. Ve jménu Ta-Kem ho znovu postavíme a támhletomu borcovi,“ kývl jsem směrem k Davidovi,“ vyměřím pořádnej výprask.

Mluvím tak, jak to je zavedené. Když to je stéla předchozích dynastií, tak z toho vyjde zneuctění svátosti a zato je jednoznačně výprask. Řekněme deset ran na paty.

Ale Snofru mlčí a dívá se do země. Kolem se nakupili moji vojáci, rozčíleně bublají, ještě se nevzpamatovali z boje, zbraněmi řinčí. David má kůži bělejší než bílý lotos. Je mu jasné, že něco je špatně, možná by to prošlo, jenže je Žid, žoldnéř, jinověrec.

Chuftor, černá duše, očmuchává kámen, oškrábal ze zčernalých hieroglyfů saze a otáčí se ke mně s mrzkým úsměvem.

„Mýlíte se, čezu, není to starý památník, patří nynější dynastii. Podívej se, tady je jméno Džosera Sedmnáctého, prapraděda našeho osvíceného vládce, ať žije věčně. A tenhle pochcanej chabiru… To je urážka Jeho Veličenstva!

Horší než tenhle článek je jenom atentát na vládnoucí osobu, což samozřejmě Snofru dobře ví. Takže kývá na Piopiho, velitele první čety:

„Nactiutrhače ke stěně! Vykonat, důstojníku!“

Piopi nemá šanci uhnout. Kývne směrem ke své četě. k tep-medžetovi Horemhebovi a velí, aby sestavil popravčí četu.

Vojáci zahučeli. Musím říct, že vojáci první čety jsou ti nejlepší z nejlepších, žoldnéřští veteráni, chlapi šikovní a sveřepí, jako samotná Sachmet. Rome, Libyjci, Chabiru, Šerdianové… všichni kromě Kušitů. Ty jsem ve svém čezu netrpěl. Když se střílí, zalehnou a v boji muže proti muži proti Asyřanům nejsou k ničemu. No, o tom to není, ale o tom, že všichni se na mě dívají a každý si představuje sebe na Davidově místě.

Začal jsem se přít s generálem.

„Není možné ho zastřelit, semere.“

„Proč ne?“ říká Snofru. „Každého je možné zastřelit. Chvála Amonovi, moci mám na to dost!“

„Tohohle není možné zastřelit,“ opakuji. „Je to menfit, velmi statečný voják, patří k dvaceti osmi panfilovcům. Za hrdinství byl vyznamenán „Svatým Apisem“, potom si za chrabrost vysloužil „Horovo Oko“ a medaili za obranu Tiru, medaili Sachmet za zničení sedmi protivníků v jednom jediném boji. I když na něm lpí veliká vina, zeď je příliš.“

Řekl jsem pravdu, David měl bojové medaile a sloužil ve sboru proslulého Panfila. Aspoň něco v jeho prospěch… A ještě jedna věc: Kdyby se vymočil na památník panujícímu Džóserovi, zastřelili by ho na místě. Prapraděd je hodně vzdálený příbuzný, v tom případě je možná určitá blahosklonnost.

Ale Chuftor nepřestával:

„Zastřelit! A velitele čezetu zbičovat!“

„Tak mě bys chtěl zostudit? Tak z toho nic nebude!“ říkám. „Nebude, to přísahám při Maat, bohyni pravdy.! To si raději stoupnu ke stěně se svým vojákem!“

Chuftor mále začal křepčit radostí:

Tys to řekl, ne já! Chceš zachránit nactiutrhače? To znamená, že jsi sám nactiutrhač!“

Moji vojáci začali hučet tak, že bylo jasné, že vlastní vojáky střílet nebudou. Piopi a Horemheb stojí a nevědí, co mají dělat. Snofru je také na vážkách - když dá malý trest, Chuftor ho okamžitě udá. Mě tekl studený pot po tvářích, cítím, že se blíží vzpoura a v tom případě přijdu o hlavu. Nejen já, ale i Piopi, Haremheb a všichni ostatní.

V tom okamžiku vylétl Japet a vrhl se na Chuftora pěstmi.

„Červenoprdelatej paviáne!“ řve. „Tobě by bylo potřeba šišku utrhnout, udělat do ní díru a zakopat ji pod hromadu hoven! Na koho si to otvíráš držku, krysí tlamo?! Na vojáky, kteří prolévají krev? Na chrabrého čezu!? On nás vede do boje, zato tebe jsem nikdy, když svištěly kulky, na bojišti neviděl!“

Zastavili ho. Nestačil Chuftora zmlátit, ale nakecal toho až až. I o faraóna našeho zářícího se otřel a jeho prapraděda znectil. Libyjci jsou impulzivní národ, krev mají vznětlivou, ruku, na vypořádání se s jinými, rychlou, neboť se narodili ve žhavé poušti. Kůži mají bílou, netmavne pod slunečními paprsky, ale oheň mají v duších jako znak svého loupeživého plemene. A běda tomu, koho sežehne jejich nenávist!“

No, jak jsem řekl, Japeta zadrželi. Co se týče Snofrua, vynesl moudrý rozsudek: Všichni tři předstoupí před tribunál, nikoli však podle první kapitoly Vojenského kodexu, ale podle Druhé. Kdyby rozhodl, že jde o První, už bychom si lebedili a hověli na Polích Ialu… Soudili nás za urážku mrtvého veličenstva, avšak vzhledem k minulým zásluhám nás nechali na živu. Je to hodně nebo málo? Dvacet let v kamenolomu, což je skoro půlka mnou prožitého života. Jestli se dostanu na svobodu, bude ze mě vetchý, šedý stařec… Ale mám litovat toho, co se stalo?! Svojí čest jsem neztratil, o milost jsem nežádal a cizími životy jsem se nevykoupil. Na živu je David, právě tak jako Japet a oni jsou ještě mladí.

Až stanu před druhým soudem, před Čtyřiceti Dvěma v Osirisově říši a až zváží moji duši, bude jasné, že jsem se zachoval čestně.

2. kapitola

Asyřani

V noci nad námi cosi hučelo. Ten rachot jsem znal. Nebyli to naši Horovi sokolové, ale hrozivý, basový hukot nepřátelských strojů. Za takovými zvuky obvykle následoval svist bomb letících z nebe, rachot výbuchů a křik umírajících.

Japet, který spal na půl ucha, jak je zvykem u synů pouště, se vzbudil jako první a po něm celý barák. Vyřítili jsme se k východu, ale tam už trčeli Chaldejci a hlavně jejich zbraní na nás zíraly tmavým nepřátelskými očky.

„Z baráků nevylejzat!“ zařval Bu, velitel stráže. „Na místa, vy hyení hovna! Na místa! Mršiny jedny! A tiše sedět!“

Jeho rozkaz převzaly stráže po celém perimetru tábora. Uslyšel jsem hlasité hlášení a bylo mi jasné, že Bu posílá někoho k Saanachtovi s novinkami a pro rozkazy. Saanacht měl ušebti a pomocí radiového signálu se mohl spojit s Memfisem, nebo Thébami, eventuelně se Suu, základnou První flotily v Lazurových vodách.

Střecha baráku byla z rákosu a někdo z nás rozhrnul suché lámající se svazky a vysunul se ven. Také jsem si stoupl na palandu a provrtal si díru. Na temném nebi se zmítaly paprsky světlometů a zatmívaly hvězdy. Tu a tam zachytily ohromné stříbřité těleso létajícího aparátu, v jiném okamžiku jsme zahlédli podvěšenou gondolu, nebo zběsile se otáčející vrtule. Nepřátelé, vznášející se ve výšce, přilétali z východu. Asyřané evidentně přeletěli nad Arábijí, Sinajem, úzkým mořským zálivem a nyní překonali Núbijskou poušť.

„Letí k Velkému Hapimu,“ pomyslel jsem si a vzpomněl na města vyrostlá u Řeky, na Memfis, Hai-Sanofre, Permedžet a mnoho dalších. Nepřítel mířil přímo tam.

„Ale proč? Co bylo cílem celé operace? Bombardování pokojných sídlišť? Zničení skladů vojenské techniky?… Útok na hlavní město?…“ zmítal jsem se v dohadech.

Stroje na nebesích byly zeppeliny. Podobným strojům jsme kdysi říkali Vozy boha Ra, ale termín alemanských barbarů ho vytěsnil. To se stávalo i s dalšími slovy, bojová triréma se stala křižníkem, Osirisův hněv kulometem, obrněná triga tankem. Tank je slovo Brittů, právě takových barbarů, jako jsou Alemani. Nebo to už nejsou barbaři? Tam na západě existoval Řím, Kartágo a státy, nacházející se ve sféře jejich vlivu, který dosahoval dokonce až do Zaoceánského kontinentu. Celý nový svět! Někdy se mi zdálo, že naše slavná država mu je potřebná asi tak jako poušti písek.

„Čezu,“ zavolal na mě kameník Kenamun, který postával u vchodu do baráku s Davidem a desítkou dalších. „Čezu, tam venku se Chaldejci o čemsi dohadují… Pojď si to poslechnout.“

Seskočil jsem z palandy. Lidé se přede mnou rozestoupili, utichli a já uslyšel hlasy strážných:

„Ctihodný Saanacht rozkázal, abychom je udrželi v barácích…“

„Zapojil ušebti…“

„Chvála Amonovi, nám nic nehrozí…

„Nálet na Memfis… Tak to ohlásili ze Suu…“

„Tam jsou baterie Ochránců Nebe… Jak se sem dostali, proklatci?…“

„Letí celá flotila. Ale mnoho jich sestřelili…“

„Jo, jo. Tak to řekl náš pan Saanacht…“

„Asyrské hyeny. Shoří nad Memfisem!…“

„Shoří! Je tam faraón - život, zdraví, síla! Ten nedopustí…“

Hlasy začaly znít hluše a změnily se nesrozumitelné brumlání. Hukot motorů začal také utichat a vzdaloval se směrem na západ, jako kdyby chtěl potvrdit to, co jsem slyšel. Zeppeliny proletěly nad táborem a neshodily jedinou bombu. Zjevně si je šetřily na hlavní město a děla Ochránců nebe. Tři stovky bezectných vojáků a čtyřicítka strážných byla příliš titěrnou kořistí pro takovou armádu.

Ustoupil jsem od rohože, která zakrývala vchod, a otočil se. Celý barák se na mě díval stovkou napjatých pohledů.

„Flotila asyrských zeppelinů vtrhla k našim břehům,“ řekl jsem. „Kamenolomu se nedotknou, protože ho k ničemu nepotřebují. Myslím si, že letí k Řece, k Memfisu.“

Zdvihla se vřava. Mnozí měli v Memfisu a jeho okolí rodiny, takže je zpráva o asyrském náletu nepotěšila. Asyřani nevědí co je soucit a na zemi jsou se svými meči a sargony ještě strašnější než ve vzduchu. Mimochodem jsem si nemyslel, že zeppeliny nesou výsadek. Bombardování je jedna věc a pozemní operace je něco úplně jiného. Na tu je nutná taková síla, jaká se vzduchem přepravit nedá. To je jasné nejen čezu a důstojníkům, ale i prostým vojákům.

Penseba, voják, který má místo hned vedle Japeta, se ke mně přisunul. Oči měl kulaté strachem, rty se mu třesou…

„Všemohoucí Isido! Co teď s námi bude, semere? Co bude? Mám sestru v Haj-Sanofre… Má dvě děti, je tam i matka… Podřežou je?“

„Proč by je měli podřezávat, semchu? Pokud se tvoji příbuzní nedostanou pod bomby, tak zůstanou na živu. Puemro, Horemhebe!“ křikl jsem na své důstojníky. „Pozorovali jste nebe. Kolik to bylo celkem mašin?“

„Tak padesátka, semere,“ hlásil Horemheb.

„Mně se zdálo, že jich bylo víc,“ ozval se Puemra. „Kolem sedmdesátky, nebo tak nějak.“

„I kdyby to byla sedmdesátka,“ řekl jsem, „jestli tam mají výsadek, tak jde maximálně tři tisícovky vojáků. To je málo na to, aby obsadili Memfis. Rozdrtí je tankama. Garnizony u Memfisu jsou pořádně velké… Takže se modlete k Horovi, aby ochránil vaše rodiny před bombami a střepinami. Žádné jiné neštěstí by je nemělo potkat.“

„Štědrost tvého srdce je nezměrná,“ zamumlal Penseba a při tom se ukláněl.

Další bezectní se také uklidnili a vytáhli z hadrů, které jim sloužily jako oblečení, obvyklé vojenské amulety. Některý měl skarabea, jiný Horovo oko, sošky Isidy nebo Mut, nebeské vládkyně.

Už se blížilo svítání.

Nikdo se nepokoušel znovu si lehnout a utrhnout ještě pár chvil spánku. Lidi se modlili, barák se naplnil jejich monotónním brumláním. Modlil se i David, ale bez amuletů. Jeho žárlivý židovský bůh je neuznává.

Na cvičáku i kolem baráku bylo ticho. Znovu jsem vylezl na palandu a vystrčil hlavu dírou. Nebe už šedivělo, hvězdy bledly a v ranním šírání bylo možné rozeznat postavy Kušitů, kteří stáli po dvojicích u vchodu do každého baráku. Saanacht se však rozhodl, že je to málo, a proto nechal postavit doprostřed buzeráku kulomety na trojnožce. Dvakrát Osirisův hněv. U jednoho stáli Bu a Ini a u druhého Unofra a Tchuti. Zbytek strážných-rome, asi dvacítka lidí, postával v těsném hloučku u Saanachtova domu. Samotného náčelníka tábora jsem nikde neviděl, určitě seděl u ušebti a poslouchal poslední novinky.

Nad okrajem pouště začal stoupat Vůz boha Ra a tentokrát to nebyl asyrský zeppelin, ale božské světlo. Ráno teplé a laskavé, v poledne parné a rozhněvané. V jednom jediném okamžiku se všechno změnilo, nebe dostalo barvu tyrkysu, rákosové baráky zezlátly, písek byl žluťoučký a kameny šedivé a hnědé. Div divoucí! Ale bylo by to ještě krásnější, kdyby na kraji lomu stál můj čezet, řada za řadou, všichni v brněních a ozbrojeni pod rozvinutou vlajkou. A i kdyby to nebyl celý čezet, kdyby… Přísahám na Osirisovy plenky, že bych se spokojil i s menší… I kdyby se místo mých vlků objevila Benre-Mut z oázy Mešveš a usmála se na mě… Ale poušť byla pustá a holá.

„Semere! Co tam vidíš, semere? Ozval se Japetův hlas.

Podíval jsem se dolů. Nacht, Pauach, David a Libyjec stáli u mých nohou. Jenom Chailo tu nebyl, ten žil v druhém baráku. Za nimi jsem uviděl množství známých tváří, čekajících a napjatých, kameník Kenamun, kuchař Ameni, Horemhed a Puemra, Tutenchamon, kněz a válečný lékař, Senmut, Penseba, Sofra, tep-medžet Rua, o němž se mezi lidmi šeptalo, že se kdysi živil vykrádáním hrobek… Všichni byli tady a všichni chtěli vědět, co viděl vznešený čezu, neboť jeho oko není jen tak obyčejné, ale velitelské, má oči jako hrozivý Montu, ten, který vidí skrz brnění a zbroj.

„Vyšlo slunce,“ zabručel jsem.

Neměl jsem co jiného říct.

„To vidíme taky, čezu,“ řekl s křivým úšklebkem Puemra. „Už není taková tma.“

V našem baráku nejsou žádní uctívači Džo-Džo, není tu nikdo oddaný dynastii až k smrti, takoví v táboře tak nějak nepřežívají. Jsou tady buřiči, nevěřící ve faraónovu milost a spravedlnost soudů, jsou tady ti, kteří se ještě nezlomili a sní o útěku. Proto čekali na můj signál. Co kdyby se něco změnilo?… Co když Chaldejci najednou ztratili ostražitost?… Co když jsou vystrašeni vpádem agresorů?… Co když odhodili zbraně a vrhli se na útěk?… Co když, co když, co když...

Zavrtěl jsem hlavou.

Dneska to nevyjde, nemchu. Na buzeráku jsou kulomety, složí nás všechny. Tentokrát nemáme šanci.“

Japet začal z bezmoci nadávat. Byly tam, červenoprdelaté opice, smrdutí šakalové, rozkládající se mršiny, shnilí bastardi a ty části těla, které bohové dali lidem za účelem rozmnožování. Ostatní se rozešli ke svým palandám. Schovávali amulety a šeptali poslední slova modliteb. Nebo si možná šeptali něco úplně jiného?… Dneska to nejde… Tentokrát se nám nepodaří zdrhnout…

Den sliboval být přesně stejný, jako všechny ostatní: Nástup, hlášení, biče a hole, bojová píseň a pražená polévka. Něco jsem vynechal? Jasně. Cestou ke kotli plivneme na vycpaninu Chchera. I když je to k ničemu, stejně jde o nějakou radost. A byla by dvojitá, kdyby asyrský král a egyptský faraón stáli vedle sebe. Měl bych dostatek slin, abych poplival oba.

Zaskřípal jsem zubama.

„Nevztekej se,“ řekl David, který seděl u mých nohou na pryčně. „Nevztekej se, semere. Bůh nás neopustí. Jeho zásluhou se zachráníme.“

„Nějak nepospíchá ten tvůj bůh,“ zavrčel jsem.

„Tak to s ním chodí. Zkouší nás. Ale jestli už se rozhodne udeřit, tak udeří vší silou!“

Byla to prorocká slova! Neboť v následujícím okamžiku bůh udeřil.

***

Stále ještě jsem trčel v díře, kterou jsem udělal ve střeše, takže jsem viděl všechno od počátku do konce. Nad okrajem pouště se objevilo cosi stříbřitého a blýskajícího se. Plulo to pomalu vzduchem. Slunce mi oslepovalo oči, ale za chvíli jsem letící předmět uviděl jasněji: Podlouhlý korpus, pod ním gondola se spoustou oken a otvorů, vepředu na vysunuté konzoli čtyři vrtule. Tři se otáčely a čtvrtá byl zničená. Vzpomněl jsem si, co říkaly stráže: Oznámili ze Suu… baterie Strážců Nebes… Letí celá flotila… Mnohé sestřelili… Tak to říkal Saanacht…

Pás opevnění na pobřeží a První Egyptská flotila bránila zemi před napadením z východu. Na severu, v Uadch-Ur byly dislokované Druhá a Třetí Fénická flota, které kryly Deltu, Askalon, Sidon, Tyr a Bibl. Ze západu nás chránila Sahara, veliká Libyjská poušť, na jihu neproniknutelná džungle na horním toku Řeky. Je jisté, že nám bohové přáli! Napadnout Ta-Kem se dalo pouze přes Sinaj. Útočník musel projít dlouhou cestu přes Sýrii, Palestinu a naše severní provincie. Jenže na nebi, na rozdíl od povrchu země, nebyly žádné pouště, lesy, hory a moře. Ze vzduchu jsme byli zranitelní a nepřítel to věděl.

Asyrský zeppelin se blížil. Letěl tak nízko, že jsem mohl rozeznat klínopisný nápis na gondole a vyobrazení okřídlených býků. Vypadalo to, že dostal od Strážců Nebes co proto, ale dobít se jim ho nepodařilo. Teď se poničený stroj pomalu táhl za zbylou armádou. Pro asyrské piloty jsme nebyli nic jiného než hrstka hrášků rozsypaných na dlani. Ale kdo potřebuje hrách, když může získat fíky?... Letěli k Memfisu a bomby, které zeppelin nesl, nebyly určeny nám, ale vládci Džo-Džo, nechť žije věčně v hovnech šakalů a hyen!

„Ještě jedna vzducholoď,“ řekl jsem, když jsem zasunul hlavu dovnitř. „Poškozená, ale zcela bojeschopná. Dohání ostatní.“

Horemhed a Puemra okamžitě zamířili ke svým dírám ve střeše, za nimi tep-medžet Rua a ti nejzvědavější z vojáků. Chápal jsem je, zeppeliny, právě tak jako naši Sokoli, byli novou zbraní a málokdo je viděl zblízka.

„Letí nízko,“ řekl Puemra

„Tak sto padesát loket,“ upřesnil Horemhed.

„Zničili mu vrtuli.“

„Vidíš i obšívku má děravou. Támhle hned nad gondolou…“

Opravdu tam byly vidět díry od kulek. Lehký plyn skrz ně utíkal, ale vypadalo to, že ztráty jsou nepatrné. Zeppelin se držel bez problémů ve vzduchu.

Z buzerplacu se sem donesly skřípavé zvuky. Bu a Unofra otáčeli kulomety. Jejich hlavně nyní mířily na přibližující se stroj. Když jsem si uvědomil, co to znamená, polil mě chlad. Naši strážní se zřejmě rozhodli zadělat si na vyznamenání, nebo na přemístění do jiného, ne tak nudného, místa služby.

Mor na ně!

Sundat zeppelin kulometem není možné, je to neskutečně životaschopná mašina. Aby začal hořet plyn, museli by střílet zápalnými náboji. Jenže do naší pustiny je taková rozkoš zcela zbytečná, takže si to s námi seshora vyřídí bombami a my poběžíme k Osirisovi a cestou budeme sbírat své končetiny a střeva.

„Co to dělají ti synové oslů?“ znepokojeně vykřikl Puemra. „Nestřílejte! Ve jménu Amona!“

Ale už bylo pozdě. Hlavně sebou začaly škubat. Jedna dávka trefila zepředu gondolu, druhá prošila stříbřitou tkaninu a odlétla kamsi k nebesům. Bu a Unofra nestačili změnit záměr, když se otevřely střílny na bocích gondoly a našim dvěma kulometům jich odpovědělo šest nebo sedm. Asyrští střelci byli výborní a velel jim zkušený důstojník. Nemířili na baráky, ale na skupinku strážných u Saanachtova domu. Hustá střelba je zlikvidovala velmi rychle. Z Unofry, Bua, Tchutiho a Iniho nezbylo nic, než oběd pro nepříliš velkého krokodýla. Krev chlístala z jejich kulkami roztrhaných těl, tři leželi na zemi a Bu visel na trojnožce.

Proběhlo to tak rychle, že jsme strnuli. Asyrský stroj visel nad námi, ale kulomety mlčely a ze zeppelinu se nesypaly bomby. Někdo na nebesích, Amon-Ra nebo Šamaš, bůh Asyřanů, rozhodoval o našem osudu, ale nejpravděpodobněji se tím zabýval nepřátelský velitel. V tom okamžiku jsme pocítili chuť smrti na svých rtech. Osirisovy vybrané pokrmy jsou mi dobře známé. Naklonil jsem hlavu a rozkázal:

„Japete, Nachte a Puachu! Chaldejci u našeho baráku jsou mrtví! Seberte jejich zbraně. Trojice se vrhla k východu. Evidentně jsem nebyl jediný, koho napadla myšlenka sebrat zbraně. U dalších baráků tak pobíhali lidé, napadali na živé kušity a obírali mrtvé. Zdálo se mi, že mezi míhajícími se postavami byl i Chailo.

Najednou se zeppelin začal klesat, jako místo přistání si vybral plochu za barákem stráží, před sklady, cisternou a Saanachtovým domem. Bomby stále nepadaly a nepřítel nestřílel. Váhy v rukách bohů se zachvěly a rozhodnutí padlo. Zůstali jsme na živu. Zatím.

Z gondoly shodili háky na provazech a přitáhli loď k zemi. Otevřel se velký průchod a z něj vyskočil první Asyřan a za ním se začaly sypat další postavy v černém. Bylo jich kolem padesátky. Zazněly hrdelní výkřiky a jednotlivá střelba. Dobíjeli raněné.

„Výsadkáři, jenom výsadkáři,“ pomyslel jsem si. „Evidentně na palubách zeppelinů, které proletěly nad námi, nebyla jenom zásoba bomb, ale i tisícovky výsadkářů. Kvůli čemu? Že by chtěli útočit na Memfis? To je pitomost! Co tedy vlastně ti Nergalovi potomci chtějí?“

Černé postavičky se vrhly k buzerplacu a barákům. Znovu se rozlehly výstřely. Tentokrát do kušitů a taky těch, co se ještě hýbali. Balulo, můj pronásledovatel, dostal kulku do hlavy, ale to mě nepotěšilo. Další na řadě jsme byli my.

Nad střechou baráku prosvištěla dávka, které mě upozornila, že zvědavce nemají rádi.

„K zemi!“ zařval jsem. „Všichni k zemi!“

Seskočili jsme na udusanou zem a v tom okamžiku tohož u dveří odlétla stranou a objevil se tam asyrský ksicht s plembákem na hlavě a nakadeřeným plnovousem.

„Ry-ry-ry, gy-gy-gy, ry-rych,“ zařval voják, výmluvně pohnul sargonem a zmizel.

Jeho řeč jsem chápal právě tak dobře jako štěkot psa. Ovládám latinu, vyznám se v libyjském nářečí, ale asyrštine umím jenom tři nejdůležitější slova: Halt! - stůj! a Gender ho!- ruce vzhůru!

Nicméně uhádnout smysl řečeného nebylo nijak složité. Asyřan nám radil, abychom nevystrkovali nosy z baráku. Jenže, rohož se válela na zemi. Teď jsem viděl na kraj buzeráku před barákem a několik asyrských vojáků. Neviděl jsem je poprvé, ale v Chcherově armádě, právě tak jako v naší, bylo mnoho jednotek složených z cizích národů - Chetitové, Babyloňané, Peršané, Uartu a dokonce i barbaři z Hyrkánských a Kavkazských hor. Tohle však byli rodilí Asyřané, s orlími nosy, bílou kůží, černými plnovousy a podle uniforem patřili k SS, k vybraným oddílům Mezopotámců. Jestli to někdo neví, tak SS, nebo-li Sargonovi Salamandři, jsou nejlepší vojáci v asyrské armádě a jejich mezopotapo je úplný analog našeho Domu Maat, tedy tajná služba a ochranka. Na instruktáži důstojníků nám říkali, že jim šéfuje nějaký Mjulil, Babyloňan, děsivý člověk. Ti, kdo se dostali do jeho drápů, se už nevraceli.

Na buzeráku se objevil Asyřan s obzvlášť hustým plnovousem, v němž měl zapletené stříbrné kroužky. Na hrudi měl vyšitého nachového okřídleného býka. Zpomalil u baráku zabitých strážných, poklepal si hůlkou do zaprášených bot, přezíravě zkřivil rty a rozhlédl se. Za ním postávali vojáci, nebylo jich zase až tak moc, ale každý měl sargon se zásobníkem na dvacet nábojů a pár granátů na opasku. Suma sumárum, na nás by to stačilo.

„Je tady nějaký vyšší důstojník?“ vykřikl černovous. „Jít sem! Okamžitě!“ bodl hůlkou do země.

V baráku nastalo ticho, když jsem zamířil k východu. Minimálně polovina zatracenců se se mnou v duchu loučila, druhá v něco doufala, možná, že se asyrský důstojník z ničeho nic promění v matku Isidu a přinese nám bečku piva. Zachytil jsem Davidův pohled a ušklíbl jsem se. Nemohu říct, že by v mém srdci nesídlil strach, ale zahnal jsem ho tak daleko a hluboko, že bych ho sám nenašel.

„Ty máš jaký hodnost?“ zeptal se mě černovous, když jsem před ním zastavil. „Kdo rozkazovat družstvo?“

„Bývalý čezu Cheneb-Ka, velitel čezetu,“ odpověděl jsem.

Neměl jsem důvod zatajit své jméno a hodnost.

„Ó,“ Asyřan se udivil a potom vycenil zuby v úsměšku. „Špatná práce u tvůj faraón! Špatně, když čezu, vysoký hodnost, lámat kámen! Ty vzpoura?“

„Něco takového, úctyhodný.“

Bylo mi nepříjemné stát před ním v špinavé a roztrhané tunice a ubohých sandálech z rákosu. A ještě mrzutější bylo to, že na mých ramenech byly zarudlé šrámy od bičů a holí a tenhle Asyřan dobře chápal, čím se mi moje vlast odvděčila.

Znovu se pleskl hůlkou přes boty.

„Můj mapa mi říkat, že tady lágr pro… pro… pro vzbouřenec,“ nakonec si vzpomněl na správné slovo. „Kolik je voják a kolik oficír?“

„Všehovšudy tři stovky lidí, třináct důstojníků,“ a stále mi nebylo jasné, k čemu míří.

„Chce se rozhodnout co s námi? Jestli nás nechá postřílet, nebo, aby zbytečně neplýtval náboji, nás probodnou bajonety?“

„Ty, čezu, udržet kontrola nad vojáka? Vojáky vás poslouchat? Poslouchat, podřídit se, splnit rozkaz?“

„Poslouchat,“ odpověděl jsem. „Všichni nás poslouchat, podřizovat se, plnit rozkazy. Amonovi chvála, lidi jsou disciplinovaní.“

„Tehdy, ty svolat oficír a říct jim tohle slovo: Já vás nezabíjet. Proč? Vy být ublíženi faraónem, vy nepřítel faraón, a vy teď volní. Je jenom jedna podmínka: Všichni jít se mnou na břeh do Lazurových Vod. Já dám zbraně a patrony a vy dobýt město. Malé město, ale takové, kde korab. Kdo chtít, jít na korab, jet přes moře bojovat s faraón ve vojsku velikého král Sinachcherib. Kdo nechtít, zůstat v Lazurových Vodách,“ přimhouřil oči na slunci. „Ty teď jít a svolat oficír. Já čekat. Odpověď v půlden.“

„Co se stane, když s tím nebudeme souhlasit?“ zeptal jsem se.

„Co ty myslet?“ Asyřan přejel rukou po nakadeřeném plnovousu a kývl na vojáky.

Zvedli zbraně. Gesto bylo jasné, komentovat ho nebylo nutné.

Vrátil jsem se do baráku, kde už stáli na stráži dva bradatí Asyřani. Zavolal jsem Puemru a Horemheda a poslal jsem je pro ostatní důstojníky. Japet, přitištěný k rákosové stěně, pošilhával na nepřátelské vojáky jako vlk na kuřátka. Když si mě všiml, přejel rukou po krku, ale já jsem zavrtěl hlavou. Jak říkali předkové: Meč je potřeba vytáhnout z pochvy v pravý čas.

Horemhed s Puemrou se vypravili na obhlídku tábora a já jsem zamířil k navyklému místu, k nice pod krajem lomu. Slunce vystoupalo dlaň nad obzor a jeho teplé paprsky klouzaly po kamenech, buzerplacu, barácích, po tělech zabitých i stříbřitém kolosu vzducholodi upoutané k zemi. Šel jsem a cítil, jak vedle mě jde ještě někdo, přízrak, neviditelný stín, který se tu objevil z dávné minulosti. Není to kníže Sinuhet, který si nepřál poskvrnit se krví soukmenovců?… mám takový dojem, že jsem ho opustil u stanu faraónových synů…

„Mé srdce zabušilo, játra ustrnula, ruce mé poklesly a údy moje stydnuly… Pochopil jsem, že se blíží veliké bratrovraždění, v němž vždycky hynou ti nevinní, a vítězí zlo. Když se mi vrátil rozum, běžel jsem do tábora a hledal místo, kde bych se mohl ukrýt. Úkryt jsem našel v křoviscích, daleko od cesty, po níž ráno prošlo naše vojsko. Seděl jsem ve svém úkrytu a naslouchal hlasům vojáků, kteří mě volali. Nakonec odešli, byli přesvědčeni, že jsem se stal obětí lva, nebo lupičů, s nimiž bylo možné se setkat v této oblasti. Teprve tehdy jsem se uklidnil a začal přemýšlet o tom, jestli jsem se svým činem zavděčil bohům a cti našeho prastarého rodu.

Vojsko se rozdělí, myslel jsem si. Jedni se postaví za následníka, druzí za mladší faraónovy syny. Vojáci začnou prolévat krev, ale ne nepřátelskou, ale vlastní, krev rome, dětí Ta-kem. Když to lidé uvidí, řeknou: Tak bratr jde proti bratrovi a ti bratři jsou naši vládcové. Jestliže tak mohou postupovat oni, proč bychom nemohli my? A začnou vzpoury, drancování, malý povstane proti velkému a velký proti malému. Ani smrt je nesmíří, budou pustošit hroby a vysmívat se prachu mrtvých. Ten, kdo to nebude chtít dělat, kdo nepozvedne meč a kopí na své soukmenovce, ten zahyne jako první, protože se ho zeptají: Pro koho seš? A on neodpoví. Ó Isido, Isido, matko orodovnice! Blíží se strašné časy a není tu nikdo, kdo by byl spravedlivý, protože vinni jsou všichni…

Bylo mi jasné, že toho se účastnit nechci. Utvrdil jsem se v srdci svém, že jednám správně. Rozhodl jsem se, že opustím vlast, uprchnu do cizích zemí, budu sloužit jejich vládcům, neboť člověk nesmí zůstat sám…“

Horemhed a Puemra ke mně přišli i s ostatními důstojníky. Rozsadili se po kamenech. Všichni měli zamračené tváře.

„Myslím si, že tenhle zeppelin, který zaostal za zbytkem armády, není schopen dalšího letu,“ řekl jsem a vrhl pohled na Tuatiho, který byl jediný z nás letcem.

„Nemůže,“ potvrdil můj dohad. „Naši Chaldejci dávkou trefili pilotní kabinu a jsem přesvědčený, že piloti jsou mrtví. V obalu byly otvory a teď k nim přibyly další. Plyn utíká a vznášivé síly ubývá. Podívejte se, obal už je viditelně scvrklý.“ Tuati ukázal na zappelin a vítězoslavně prohlásil: „Ten už odtud neodletí!“

„To je dobře nebo špatně?“ zeptal se Leukippos, Řek z Athén.

Byl to vzdělaný mladík, zřejmě pocházel ze vznešené rodiny. Nevím, jaké větry ho zanesly mezi žoldnéře a do našeho kamenolomu. Bojoval čestně a dokonce dostal medaili Tuthmose III Dobyvatele za osobní statečnost.

„Paráda,“ vykřikl Totnacht, důstojník pěchoty, který seděl za zfackování a pohanu velitele. „To je dobře, že ti, co nás hlídali, jsou mrtví!“

„To je špatně,“ řekl jsem a Totnacht zasmušile sklonil hlavu, „protože Asyřani nemohou odletět a mají tudíž jedinou šanci: Přejít poušť a obsadit nějakou loď v přístavu u Lazurových vod. Jejich veliteli už došlo, že nemá jiné východisko.“

Na okamžik nastalo ticho a pak se začaly sypat dotazy.

„Co bude s námi, semere?“

„Přece jen to jsou Sargonovi Salamandři… Jsou nemilosrdní a krutí!“

„O čem jsi mluvil s jejich důstojníkem?“

„Co navrhuje?“

„Ve jménu milostivé Isidy! Zabijí nás! Je to tak?“

Zvedl jsem ruku.

„Jejich velitel není tak hloupý. Útočit s padesátkou vojáků jakýkoli přístav v Lazurových vodách je nesmírně riskantní. Potřebuje naši pomoc. Tady v táboře je proviant, voda, velbloudi a osli. To stačí na to, aby se dostal na pobřeží. Povede nás jako rukojmí, potom nám rozdá zbraně a vrhne nás do útoku. Těm, kdo zůstanou na živu, slibuje, že je vezme s sebou. Na východním pobřeží Lazurových Vod jsou asyrské základny a nejsou příliš daleko. Tedy samozřejmě, pokud se „nesetkají“ s První flotilou.

Poslouchali mě v úplném tichu, pokukovali na buzerplac, na Asyřany, kteří byli u každého baráku, na kulomety u nichž postávaly také postavičky v černém. Kulometů tam bylo víc než před tím, dva na buzeráku, dva na střeše Saanachtova domu.

Nakonec se Horemhed zeptal:

„Proč si myslí, že s tím budeme souhlasit?“

„Z mnoha důvodů, vlajkonoši. Jeden příklad za všechny: Pokud nebudeme souhlasit, tak nás postřílejí.“

Odmlčel jsem se, aby jim to všem došlo.

„Na asyrských napách je náš gulag označený jako místo, kde jsou zavřeni rebelové a vzbouřenci a každý takový je potenciální renegát. A jak je vám známo, našli se takoví a není jich málo. Jen si vzpomeňte na Sethův čezet.“

Tenhle čezet, který se skládal ze zajatců a bojoval na asyrské straně. Díky našim vynikajícím vojevůdcům měli Asyřani zajatců dostatek. Když si vezmeme například generála Narmera, který vyslal proti tankům libyjskou velbloudí kavalerii! Nebo právě toho zmiňovaného Panfila, který odpravil u Damašku naše gardové jednotky… My jsme taky měli zajatce, ale ty, s výjimkou významných osob, všechny věznili za Pátým prahem. Co se týče hostů, tak ti se poflakovali v hlavním městě poblíž trůnu. Jak se říká, když se kácí les, tak lítají třísky. V Asýrii káceli les od podlahy, král vymýtil všechny nepohodlné, dokonce i vlastní hodnostáře. Likvidovali je i s rodinami a to do třetího kolene. Ti nejbázlivější utekli k nám.

„Nejsme zrádci! Ať třeba zůstanu bez funusu, jestli lžu!“ vykřikl Reni, důstojník obrněných kolových vojsk.

Seděl zato, že utopil svůj stroj v Jordánu, když chtěl překonat proud za povodní.

„Nejsme zrádci!“ ozvali se ostatní.

V očích jim hořely hněvivé jiskry, ani jeden nesklonil hlavu. Sebrali nám čest, ale to byl jenom zápis v soudních papyrech. Čest s námi byla i nadále a byli jsme ochotni za ni bojovat.

„Zbraně,“ řekl jsem. „Kolik máme zbraní?“

„Všechny, co měli kušiti,“ hlásil Puemra, který rychle vyslechl ostatní. „Dva seneby  v každém baráku, nože a asi desítka granátů. Jestli se dokážeme vypřádat se salamandrama, co nás hlídají, budeme mít ještě čtrnáct sargonů.“

„Dobře. Útok musí být rychlý a nenadálý, aby jim nedošlo, že máme zbraně.“

„Asyřani jsou namyšlení, nadutí a opovrhují námi. Proto ani neprohlídli mrtvoly kušitů. Myslí si o sobě, že jsou vyšší rasa, miláčci bohů, cítí nepřátelství a nevraživost vůči lidem s černou barvou kůže, k těm, kdo nenosí plnovous, nebo má nos rovný, nepodobný luňáčímu zobáku. Takové je, podle jejich představ, nutné zlikvidovat, právě tak jako rome, jejichž kůže není až tak bílá a jejich plnovousy jsou příliš řídké. Kromě toho naše stáda jsou tučná, vody hojné a země úrodná, což znamená, že zbytečně zabíráme životní prostor, který potřebuje vyšší rasa. Gebbelpalasar, asyrský ministr propagandy, o tom dokonce napsal knihu. Jmenuje se Spiknutí memfisských mudrců.

„Rozeberte zadní stěny baráků. Nejsou vidět ze střechy Saanachtova domu,“ řekl jsem. „Kulometčíky na buzeráku a strážné zlikvidujeme pomocí senebů. Signál dám já sám. Jestli se vypořádáme s támhletěma, tak jich zůstane třicítka. Třicet hlavní a šest nebo sedm kulometů… Na Saanachtův dům budeme muset zaútočit. Vyberte nejlepší vojáky, vylezte nahoru a obkličte Asyřany. Půjdu s vámi. Totnachte, v tvém baráku je Chailo, ten, který vlekl sáně. Je hodně silný… Dáš mu všechny granáty.“

Zmlkl jsem. V duchu jsem se odhodlával k tomu, co jsem jim musel říct.

„Útok musí být podpořený střelbou z kulometu. Uděláte to vy Puemro a ty Tuati…“

Posílal jsem je na smrt a oni to věděli.

„Děkuji za prokázanou čest, semere,“ postavil se Puemra do pozoru.

Tuati mlčky zasalutoval. Oba měli ve tvářích rezignovaný a přitom vítězoslavný výraz, jaký mívali lidé, kteří už viděli Pole Ialu.

„Rozchod!“ řekl jsem. „Čekejte na signál.“

Spěšně se rozešli. Šel jsem za nimi, ale pomalu. Asyrský důstojník mě sledoval ze střechy Saanachtova domu. Upjatý v černé uniformě čněl tam mezi dvěma kulomety a svými vojáky jako socha pochmurného božstva, kterou sem někdo dopravil přímo z Ninive. Pod jeho pohledem jsem se spustil na kolena a přitiskl tvář k zemi. Byl to znak pokory, který se dává jen faraónovi. Potom jsem vztyčil ruce k nebi a slunečnímu disku, což znamenalo: Vidíš, ještě není poledne!

„Pro mnohé ani nepřijde,“ pomyslel jsem si.

Asyřan se ušklíbl, kývl a zmizel v baráku.

Kenamun, Ameni a Rua už řezali dýkami rákosovou zadní stěnu baráku. Pětice vojáků rozšiřovala otvor a další desítka, někdo s granátem, jiný s krumpáčem, strnuli u nich v očekávání. U vchodu postával můj Libyjec a na tváři mu zastydl dravčí úšklebek. Pohazoval si nožem. Hned vedle něj postávali Nacht a Pauach se seneby, pak David a Horemhed. Puemra si podřepl, vypadal jako stočená pružina, obličej schovaný v dlaních. Patřil ke Strážcům Nebes, považovali ho za dobrého střelce a kromě toho velmi dobře běhal. Chrabrý mladík… Ať je k němu Osiris milostivý!

„Hotovo, semere!“ uslyšel jsem Ruyův šepot.

Počkal jsem ještě pár okamžiků, odpočítával jsem čas podle úderů srdce, potom jsem opustil barák a vydal se k dvěma asyrským strážným. Dívali se na mě jako dva hadi. Potom jeden přezíravě mávl rukou a cosi řekl druhému.

„Ry-ry-rrav…“

Jeho hlas zněl jako psí štěkot.

„Pozor!“ zařval jsem.“ Teď!“

Zazněl štěkot senebů, skočil jsem na nejbližšího Asyřana a srazil ho k zemi. Měl býčí šíji, nemohl jsem se mu dostat k hrdlu, tak jsem mu musel vydloubnout oči. To je dobrá metoda, ale docela nechutná. Otřel jsem si prsty, serval z nepřítele sumky s náboji a zbraň. Dobil jsem ho ranou do hlavy. Japet podřízl druhého Asyřana a právě se zvedal se sargonem v rukách. Na zemi se válela těla kulometčíků roztrhaná střelami. Ke zbraním běžela dvojice: Puemra, z našeho baráku a letec Tuati z druhé strany.

„Horemhede, veď lidi!“ rozkázal jsem a znovu vletěl do baráku.

Výsledek závisel na rychlosti, na tom krátkém okamžiku ohromení, kdy nepříteli není jasné, co se teď bude dít. Jestli zaútočíš, ustoupíš, nebo budeš v panice zdrhat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Asyrské tanky před branami Memfisu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.