Text copyright © Meik Wiking, 2017
The author has asserted his moral rights. All rights reserved
Designed by Hampton Associates

Z anglického originálu The Little Book of Lykke poprvé vydaného

nakladatelstvím Penguin Books Ltd, Londýn, v roce 2017

přeložila Markéta Kliková

Odpovědná redakce Marie Fišerová

Obálka dle originálu a sazba René Senko

Technická redakce Petr Kovář

Tisk a knihařské zpracování

Tisk Centrum, s. r. o., Moravany u Brna

Jako svou 2 475. publikaci

vydalo Nakladatelství JOTA, s. r. o.

Škárova 16, 612 00 Brno

tel.: 515 919 580

e-mail: jota@jota.cz

www.jota.cz

V Brně roku 2018

První vydání

Počet stran 288

ISBN epub 978-80-7565-283-6

ISBN mobi 978-80-7565-284-3

HONBA ZA POKLADEM

„Čeho se držíme my, Same?“

„V tomhle světě ještě je dobro, pane Frodo. Stojí za to o něj bojovat.“

Stejně jako Tolkien i Hemingway kdysi napsal, že svět je hezkým místem a stojí za to o něj bojovat. V dnešní době poutají pozornost spíš všelijaké konflikty než pozitivní skutečnosti. Ukazovat na šedé nebe a temná mračna je snadné, možná bychom ale všichni měli být více jako udatný Samvěd (ovšem tak chlupatá chodidla bych já osobně moc nemusel) a spatřovat v našem světě především to dobré.

Moje kamarádka Rita vyrůstala v Litvě v období existence Sovětského svazu. Možná to nebyl Mordor, avšak byla to doba strachu a nedůvěry, doba, kdy v každém okně byl zatažený závěs a kdy společnost byla formována podezíravostí a nedostatkem. Čas od času přijel z Vietnamu kamion s banány. Vzhledem k tomu, že nikdo nevěděl, kdy budou banány znovu k mání, nakoupila rodina mé kamarádky tolik banánů, kolik si mohla dovolit nebo dokázala pobrat.

Pak všichni čekali, protože banány byly ještě zelené a nedaly se jíst. Ukládali je do tmavé skříňky, aby rychleji dozrály. Ve městě, o kterém bychom dnes řekli, že hrálo padesáti odstíny šedi, vnímali proměnu zelených banánů ve žluté jako nějaké kouzlo.

Rita si v dětství myslela, že existují jen tři barvy, a sice černá, šedá a hnědá. Její táta se to rozhodl změnit a vzal ji do města na honbu za pokladem. Měla se rozhlížet po barvách, kráse a pěkných věcech.

Vzít vás na honbu za pokladem je záměrem této knihy, vydat se hledat štěstí, nacházet dobro, které v našem světě je, a vynést ho na světlo. Pusťme se společně do toho a pomáhejme šířit dobro. A právě knihy mají úžasnou schopnost dostávat myšlenky do širšího povědomí. Moje předchozí kniha Hygge – prostě šťastný způsob života pojednávala o dánském konceptu každodenní spokojenosti se světem a vyzývala čtenáře, aby se zaměřovali na prosté radosti v životě. Od jejího vydání jsem zavalený milými dopisy z celého světa.

Jeden z nich mi poslala Sarah, která učí ve Velké Británii pětileté předškoláky a dlouhodobě se zajímá o duševní zdraví dětí i o to, jaký vliv má štěstí na jejich schopnost se učit. Napsala mi: „Přečetla jsem si Vaši knihu a rozhodla se třídu seznámit s hygge.“ Vylíčila mi, jak si po místnosti rozvěsili řetězy barevných světýlek, podělili se o svačiny, zapálili si svíčky a vyprávěli si příběhy. „Dokonce jsme si na interaktivní bílé tabuli pustili z youtube video hořících polínek, abychom navodili ještě útulnější atmosféru. Během dlouhých zimních dnů, které nám teď po Vánocích připadají tak ponuré, to nezměrně povzbuzuje celou třídu i mé kolegy. Snažím se zjistit, v čem tkví vliv této atmosféry na duševní pohodu dětí, ale řekla bych, že uvolněné a usmívající se tváře hovoří za vše!“

Podstatou mé práce ředitele Institutu výzkumu štěstí v Kodani je stanovit, pochopit a vytvářet štěstí jako takové. V našem institutu zkoumáme příčiny a důsledky lidského štěstí a usilujeme tak o zlepšování kvality života lidí po celém světě.

Díky své práci jsem mohl mluvit s lidmi ze všech možných končin, od kodaňských starostů po mexické pouliční prodavače, od indických taxikářů po ministra štěstí ve Spojených arabských emirátech. Naučilo mě to dvě věci. Tak předně že můžeme být Dánové, Mexičané, Indové, obyvatelé SAE či jakéhokoli jiného státu, ale v první řadě jsme lidé. A vůbec se od sebe nelišíme tak, jak by se mohlo na první pohled zdát. Naděje lidí v Kodani i v Guadalajaře a sny obyvatel New Yorku, Dillí i Dubaje svorně míří ke stejnému majáku, a sice ke štěstí. Lykke je dánské slovo pro „štěstí“, ale pokud jste Španělé, můžete ho nazývat felicidad nebo Glück či bonheur, pokud jste Němci nebo Francouzi. Ať už mu říkáte jakkoli, vyprávění příběhů vykouzlí u vás ve třídě úsměvy na tvářích v kterékoli části světa úplně stejně.

Před několika lety jsme byli s pár přáteli lyžovat v Itálii. Jednoho odpoledne jsme posedávali na balkoně chaty a užívali si kávu a sluníčko. Pak někdo zjistil, že nám v lednici zbyla pizza a já zvolal: „Přátelé, no řekněte, není tohle štěstí? Já si tedy myslím, že ano.“ A nebyl jsem sám. Přestože mí známí pocházeli z různých zemí, z Dánska, Indie a USA, všichni jsme cítili, že podělit se s blízkými lidmi o jídlo v příjemném teple březnového slunce a ještě u toho hledět na nádherné zasněžené hory je zatraceně blízko pocitu štěstí. Třebaže jsme se narodili na různých světadílech, vyrůstali v odlišných kulturách, vzdělávali se v jiných jazycích, všichni jsme sdíleli stejný pocit, že toto je štěstí.

Na mnohem větší vědecké škále můžeme pro pochopení tohoto fenoménu použít hodnoty štěstí. Co mají šťastní lidé společného? Ať už jste z Dánska, USA či Indie, co patří ke společným jmenovatelům štěstí? Tento druh výzkumu provádíme již celé roky v oblasti zdraví. Co spojuje lidi dožívající se sta let? Na základě studií víme, že alkohol, tabák, cvičení a způsob stravování mají vliv na průměrnou délku života. Na Institutu výzkumu štěstí používáme stejné metody k pochopení toho, co má význam pro štěstí, životní spokojenost a kvalitu života.

Dovolte mi, abych vás vzal do domova Institutu výzkumu štěstí – do hlavního města štěstí, Kodaně.

DÁNSKO:VELMOC ŠTĚSTÍ?

V Kodani jsou čtyři hodiny odpoledne. Ulice ožívají cyklisty, protože lidé odcházejí z kanceláří a jedou vyzvednout děti ze školek a škol.

Pár, který se dělí o dvaapadesát týdnů placené mateřské a otcovské dovolené, se prochází s kočárkem po nábřeží. V čisté přístavní vodě plavou studenti. Jsou bezstarostní nejen proto, že nemusí platit školné, ale také proto, že každý měsíc dostávají od státu obnos odpovídající cca 645 eurům (po zdanění). V Dánsku všechno běží hladce. No dobrá, skoro hladce. Před čtyřmi lety jeden vlak dorazil s pětiminutovým zpožděním, načež pak každý cestující obdržel od premiérky omluvný dopis a jako kompenzaci designovou židli dle vlastního výběru.

Na základě podobných stručných informací za posledních deset let může být snadné si Dánsko představovat jako nějakou utopii.

Pojďme si vyjasnit jednu věc. Jsem velkým příznivcem Dánska, a to jak badatel na poli štěstí, tak jako občan. Usmívám se, když vidím sedmileté děti, jak samy bezpečně jedou na kole do školy. Usmívám se, když vidím rodiče bezstarostně nechávat své děti spát v kočárku bez dohledu před kavárnou. Usmívám se, když vidím plavce v čisté vodě vnitřního kodaňského přístavu.

Mě opravdu nepřekvapuje, že mírumilovná země, kde je bezplatná zdravotní péče dostupná všem, kde vaše děti mohou chodit na vysokou školu bez ohledu na to, kolik peněz vyděláváte, a kde si malé holky mohou představovat, že se stanou premiérkou, patří podle Zprávy o štěstí ve světě, kterou vydává OSN, mezi nejšťastnější země na naší planetě.

Znamená to tedy, že je Dánsko dokonalou společností? Ne. Myslím si, že Dánsko poskytuje relativně dobré podmínky svým občanům, aby si užívali relativně vysokou úroveň kvalitního života a štěstí? Ano. Také jsem toho názoru, že Japonsko sice v minulém roce dosáhlo nejvyšší průměrné délky života ve světovém měřítku, ale to ještě neznamená, že si myslím, že se každý Japonec dožije přesně 83,7 let.

Dánsko sice většinou obsazuje vrchní příčky na seznamu nejšťastnějších zemí světa, ale je potřeba si uvědomit, že se tato měření zakládají na průměrných hodnotách. Například v poslední Zprávě o štěstí ve světě dosáhli Dánové na stupnici od nuly do deseti hodnoty 7,5.

Z toho mimo jiné vyplývá, že zatímco některé věci fungují naprosto výborně, jiné věci jsou shnilé ve státě dánském. Skandinávské státy se možná dobře umísťují na žebříčcích štěstí – ale ani Dánové, Norové nebo Švédové nemají na štěstí monopol. Život v Dánsku mě naučil, že zatímco se od skandinávských států můžeme všichni hodně učit, co se týče kvality života, štěstí se můžeme učit od lidí všude na světě. Klíče ke štěstí jsou poschovávané po celé zeměkouli a je na nás, abychom je posbírali.

Podíváme-li se na Zprávu o štěstí ve světě, zjistíme, že nejšťastnější a nejméně šťastné země od sebe dělí čtyři body a tři body ze zmíněných čtyř vysvětluje šest faktorů: pospolitost či smysl pro společenství, peníze, zdraví, svoboda, důvěra a laskavost. Každému z těchto faktorů věnuju jednu kapitolu a v každé budeme zkoumat, proč tyto skutečnosti ovlivňují naši pohodu. Budeme se učit štěstí od lidí z celého světa a budeme odhalovat způsoby, díky nimž můžeme sami být šťastnější – a závěrem jak tyto dílky mozaiky sesadit dohromady a vytvořit mapu, s jejíž pomocí lépe najdeme poklad zvaný štěstí.

Nicméně osmdesátiprocentní rozdíl ohledně tohoto fenoménu vzniká přímo v jednotlivých zemích. Jinými slovy, můžete se setkat s velmi šťastnými i s velmi nešťastnými Dány – a můžete také potkat velmi šťastné, či velmi nešťastné Tožany. Takže jedna věc je podívat se na politická opatření, která vám země nabízejí, ovšem naše chování a pohled na život jsou věc úplně jiná.

Jací jsou tedy ti společní jmenovatelé pro nejšťastnější lidi na zeměkouli, co se můžeme naučit od zemí po celém světě v oblasti štěstí a co můžeme sami udělat pro to, abychom byli šťastnější? To jsou některé z otázek, na které tato kniha hledá odpovědi. Odhalí tajemství nejšťastnějších lidí a bude hledat dobro, které na světě je. Vydejme se na honbu za pokladem!

JAK ZMĚŘIT ŠTĚSTÍ

V pět hodin ráno 9. listopadu 2016 mě vzbudil bezpečnostní hotelový alarm. Pobýval jsem v srdci Paříže a měl jsem před sebou řadu pracovních rozhovorů. Ve městě se schylovalo k prvnímu výročí teroristických útoků.

V prostorách mimo hotelovou halu se shromažďovali hosté v bílých županech, pohled měli zastřený. V půl šesté ráno ohlásili v hotelu konec poplachu, ale já neměl důvod jít si znovu lehnout. Stále mnou proudil adrenalin a navíc jsem se právě vrátil z Asie, takže moje vnitřní hodiny byly nastavené o sedm hodin dopředu oproti místnímu času. Rozhodl jsem se, že se klidně můžu pustit do práce, a tak jsem otevřel kufr, abych si vyndal notebook. V tu chvíli jsem zjistil, že jsem si zbrusu nový počítač zapomněl v letadle (vždy zkontrolujte kapsu na sedadle před vámi!). A první kapitoly této knihy jsem si nezálohoval jinde než právě na nyní ztraceném notebooku.

Byl jsem naštvaný, otrávený, unavený a připadal si naprosto neschopný. Říkal jsem si, že by mi přišly vhod nějaké dobré zprávy, a uvědomil si, že tou dobou již budou sečtené hlasy v amerických prezidentských volbách. Myslel jsem si, že vidět vítězný projev první prezidentky Spojených států amerických by mohla být dobrá náplast na mé aktuální rozpoložení. Tak jsem si pustil zpravodajství.

Ten den mě čekalo osm rozhovorů jeden za druhým. Osm novinářů, kteří mi velmi pravděpodobně všichni položí otázku: „Zabýváte se štěstím – tak jak jste šťastný?“

Tak jak jsem byl šťastný? Lze pocity kvantifikovat? Jak změříme štěstí?

Způsob, jakým svět celá desetiletí stanovoval štěstí, lze shrnout následovně: Představte si dvě kamarádky, které se sejdou po dlouhé době. Jedna se zeptá druhé: „Jak se máš?“ A druhá odpoví: „Ročně si vydělám 40 800 eur.“ Takhle si nikdo nepovídá, ale tradičně tímto způsobem měříme štěstí. Říkáme, že peníze znamenají štěstí. A přestože na penězích může záležet – není to jediná skutečnost, která k němu přispívá.

Bohužel jsme tímto způsobem donedávna štěstí stanovovali. Příjem jsme používali zástupně pro štěstí, pohodu či kvalitu života a podle HDP na obyvatele jsme určovali hospodářský růst země. Jedním z důvodů pro takový postup je, že příjem – na národní i osobní úrovni – lze považovat za objektivní veličinu. Štěstí ovšem ne. Štěstí je subjektivní.

Často jako první reakci od lidí, kterým řeknu, že se Institut výzkumu štěstí snaží změřit štěstí, slýchám:

„Jak můžete měřit štěstí? Vždyť je tak subjektivní!“

Ano, samozřejmě že je subjektivní a mělo by být. To vůbec neřeším. Ve výzkumu se však zajímám o to, jak právě vy vnímáte svůj život. Na tom záleží. Myslím, že sami nejlépe rozhodnete v otázce, zda jste šťastní, či nikoli. To, jak se cítíte, je naším novým měřítkem. Následně se snažím pochopit, proč se cítíte tak, jak se cítíte. Pokud jste šťastnější než váš soused, který má větší dům, parádní auto a dokonalou ženu, tak jste dle našich měřítek tím, kdo něco dělá správně.

Pracovat se subjektivními veličinami je obtížné, ale není to nemožné. Děláme to pořád, pokud přijde na stres, úzkost a depresi, což jsou také subjektivní fenomény. V konečném důsledku jde především o to, jak jako jedinci vnímáme své životy.

Štěstí může znamenat pro každého něco jiného. Vy můžete štěstí chápat nějakým způsobem, já zase jiným. Právě teď štítek štěstí lepíme na různé věci, což je, z vědeckého úhlu pohledu, obtížné zpracovat. Takže v první řadě musíme koncept štěstí rozebrat na jeho dílčí části.

Podíváme-li se například na vývoj ekonomiky, můžeme ho rozčlenit na jednotlivé indikátory, jako jsou HDP, míry růstu, úroku a nezaměstnanosti. Každý indikátor nám poskytuje doplňkové informace o tom, jak se ekonomice daří. To samé platí o štěstí. Je to zastřešující pojem. Takže ho rozložíme a podíváme se na jeho jednotlivé složky. Vraťme se k tomu ránu v Paříži. Jak šťastný jsem byl?

Pokud se zaměříme na mé pocity v tu chvíli, tak jsem se na sebe zlobil, že jsem zapomněl v letadle počítač. Pak jsem byl unavený a navíc také smutný ze zprávy, že mnoho Američanů čekají čtyři obtížné roky. Sečteno a podtrženo − šťastný? To jsem zrovna dvakrát nebyl a navíc ještě na hony daleko od blažených chvilek na sluncem zalitém balkonu v Alpách s přáteli. Na druhou stranu jsem byl v polovině svého knižního turné a měl to privilegium mluvit s lidmi v různých končinách světa o své práci a o štěstí. Takže když se to vezme kolem a kolem, život se mnou nezacházel až tak špatně.

TŘI DIMENZE ŠTĚSTÍ

Prvním ponaučením při výzkumu štěstí je rozlišit mezi stavem štěstí v aktuálním okamžiku a celkovým stavem štěstí. Tyto dva stavy nazýváme afektivní a kognitivní dimenzí.

Afektivní či hedonická dimenze zkoumá emoce, které lidé zažívají dennodenně. Pokud se ohlédnete za včerejškem, byli jste sklíčení, smutní, úzkostní, ustaraní? Smáli jste se? Cítili jste se šťastní? Cítili jste se milovaní?

Pokud chce někdo prozkoumat kognitivní dimenzi, musí udělat krok zpět a zhodnotit svůj život. Jak spokojení jste se svým životem celkově? Jak šťastní jste obecně? Představte si co nejkrásnější život, jaký byste mohli vést, a pak ten nejhorší. Kde podle sebe stojíte právě teď? Nejlepší život pro vás může představovat slávu a bohatství, nebo se můžete stáhnout do ústraní, zůstat v domácnosti a vyučovat své děti doma. Pro mě jsou to stejně relevantní sny. Při snaze vyhodnotit štěstí je důležitou informací právě to, o čem sníte a jak blízko si myslíte, že svému snu žijete.

Afektivní i kognitivní dimenze spolu samozřejmě souvisejí a do jisté míry se překrývají. Pokud vám dny naplňují pozitivní emoce, budete pravděpodobně udávat vyšší míru celkové životní spokojenosti. A stejně tak můžeme prožívat nepříjemná rána, a přesto se celkově cítit v životě šťastní.

Abychom si to trochu zkomplikovali, rád bych vám představil třetí dimenzi nazývanou eudaimonia. Toto slovo ze staré řečtiny vychází z Aristotelova pojetí štěstí. Pro něj dobrý život znamenal smysluplný a účelný život. V této knize se budu převážně zaměřovat na celkové štěstí, tedy na kognitivní dimenzi, na lidi, kteří svůj život vnímají jako nádherný. Podíváme se ale také na naše každodenní nálady a pocit smysluplnosti.

Teď, když jsme se seznámili s těmito třemi dimenzemi, bychom v Institutu výzkumu štěstí v ideálním případě sledovali po nějakou dobu určitý vzorek lidí.

Monitorujeme velké skupiny lidí po delší časová období, abychom viděli, jaké životní změny ovlivňují jejich štěstí. Kdybych měl sledovat vás a deset tisíc jiných lidí, dojde v průběhu příštích deseti let u každého jednotlivce k nějaké významné změně, která ovlivní jeho pocit štěstí. Někdo se zamiluje a někdo milovat přestane. Někdo bude povýšen, jiný vyhozen. Někdo se přestěhuje do Londýna a někdo město opustí, někdo někomu zlomí srdce a jiným bude přetékat opětovanou láskou. V příštích deseti letech stoprocentně dojde k pozitivním i negativním výkyvům, protože jsme předurčeni k zažívání vítězství i proher – a alespoň jeden roztržitý vědec s našitými záplatami na rukávech si zapomene počítač v letadle. Otázkou je, jak takové události a životní změny ovlivňují různé dimenze štěstí. Jaký je například průměrný vliv na spokojenost v lidském životě od zdvojnásobení příjmu, vstupu do manželství či přestěhování se na venkov? Právě to se snažíme pochopit.

Průměrná hodnota štěstí na stupnici od nuly do deseti

Island: 7,48

Finsko: 7,41

Kanada: 7,4

Nizozemí: 7,4

Švédsko: 7,35

Austrálie: 7,3

Nový Zéland: 7,28

Izrael: 7,26

Rakousko: 7,17

Kostarika: 7,16

USA: 7,07

Portoriko: 7,03

Irsko: 6,97

Lucembursko: 6,93

Belgie: 6,93

Mexiko: 6,9

Brazílie: 6,85

Omán: 6,85

Německo: 6,84

Spojené arabské emiráty: 6,81

Velká Británie: 6,79

Panama: 6,77

Singapur: 6,66

Chile: 6,65

Není to jednoduché. Zatímco vám může připadat, že lidé žijící na venkově jsou obecně šťastnější než lidé ve velkých městech – a možná je pravda, že s přestěhováním na venkov se štěstí jaksi lépe daří – není úplně jednoznačné, co je příčina a co důsledek. Možná že ti, kteří se stěhují do větších měst, jsou méně šťastní ne kvůli městu samotnému, ale kvůli tomu, jakým jsou typem člověka. Lidé přitahováni velkými aglomeracemi bývají ambicióznější a odvrácenou stranou ctižádosti je chronická nespokojenost se stavem věcí. Ideální by bylo podniknout pokus s identickými dvojčaty. Po příchodu na svět bychom je od sebe odloučili a hodili si korunou, které z nich bude vyrůstat a stráví celý život ve velkém městě a které na venkově. Žel, takový experiment nám však zákon neumožňuje.

Jinými slovy, existuje celá řada věcí, které nemůžeme objektivně zjišťovat, a vůbec na nás v našem vědním oboru číhá spousta nástrah. Jenže nejlepší způsob, jak na tomto poli bádání skutečně nic nezjistit, je se založenýma rukama tvrdit, že to prostě nelze. Ovšem doposud mě žádný argument nepřesvědčil natolik, abych nabyl dojmu, že zkoumat štěstí z vědeckého hlediska je diletantská práce. Ano, bylo by snadné se vzdát, vždyť překážek je víc než dost, ale takoví lidé nikdy neobjevili nové kontinenty ani nedopravili člověka na Měsíc. Nevyčerpatelná zvídavost a představivost ze mě dělá člověka – se všemi chybami i nezdary lidské rasy –, na což jsem hrdý. Jsme jediným živočišným druhem, který se bude upínat k červené vyprahlé planetě kdesi na nebi a přemýšlet, jak se tam jen dostat. Tak proč bychom neměli posouvat hranice kvality života? Já osobně vidím velký potenciál směřující k pocitu štěstí v drobných úpravách a změnách našeho chování. Velké věci někdy začínají z mála.

RITUÁLY JÍDLA A OHNĚ

Naproti chatě, v níž jsem trávil léta svého dětství, se rozprostírala širá louka. Tráva tam vyrůstala do takové výšky, že jsme si v té zelené džungli s bratrem stavěli tunely a celé hodiny si hráli. Někdy v červnu tu pastvinu sekali a vůně čerstvě posečené trávy mě vždy bude přenášet zpět do těchto dní.

Tráva se stlačovala do balíků sena, které na slunci uprostřed léta pozvolna žloutlo. Tehdy jsem si myslel, že jsou to vlastně velké kostky lega a že je tam zapomněli jötunové – mýtičtí severští obři. Nicméně to nám a dětem z ulice nebránilo, abychom si z nich stavěli domečky a bludiště, dokud nebyla pastvina vyklizena a připravena na svatojánský oheň. Oslava slunovratu je možná pohanský zvyk, ale dodnes zůstává mou nejoblíbenější tradicí. U nás na severu slunce zapadá hodně pozdě v noci a úplná tma se vlastně ani nedostaví. Tehdy ve všech koutech země vzplanou svatojánské vatry. Nezapomeňte, že Dánové jsou přímými potomky Vikingů, takže šlehajícími plameny, plápolajícími ohni a svitem svíček jsme doslova posedlí. Všechno je to tak tajuplně krásné!

Nevím, zda jsem tehdy, když jsem stál bosý v trávě, tváře mi rozpaloval sálající žár, v dlani jsem držel opečený chléb a ruce rodičů mě hřály na ramenou, skutečně věděl, co je to štěstí. Ale cítil jsem, co budu jednou, až se ze mě stane velký kluk, chtít pochopit. Tenkrát jsem neznal slova, kterými bych to popsal. Nepochybuji však, že to bytostně vnímané štěstí bylo vědomí, že někam patřím, že tohle je domov. A ti všichni lidé kolem mě můj kmen.

Schopnost ohně a jídla spojovat lidi je ve všech kulturách takřka univerzální a nezná žádné geografické hranice. A abychom kolem jídelních stolů pocítili skutečnou pospolitost, potřebujeme ještě něco víc než si jen zapálit svíčku.

„Málem bych vám zapomněl říct jednu věc,“ prohodil Janic, kanadský novinář, který se mnou právě udělal rozhovor na Institutu výzkumu štěstí v Kodani. „Když jsem si přečetl vaši knihu o hygge, šel jsem koupit dva svícny a začali jsme si je u večeře rozsvěcovat.“ Janic má se ženou tři syny; první jsou osmnáctiletá dvojčata a třetímu je patnáct. „Když jsem zapaloval svíčky, trousili kluci poznámky jako: ,Hele, a tohle má být co? Jakože romantika? Chceš si s mámou udělat večeři ve dvou?‘ Chvíli si na to museli zvykat, pak ale sami začali svíčky na jídelní stůl chystat. Ovšem co je ještě důležitější, nám se teď rodinné večeře o patnáct až dvacet minut protáhly, protože – jak bych to popsal – svíčky v našich klucích probouzejí náladu si povídat. Už to není tak, že jídlo do sebe jen naházejí. Mají chuť posedět, usrkávají víno a chce se jim vykládat o tom, co ten den prožili.“ Při společných večeřích totiž nejde jen o to se najíst, nasytit – jde o vědomí pospolitosti.

Jazyky nám připomínají, že společné stolování nás nevyživuje jen fyzicky. Živí přátelství, upevňuje vztahy a podporuje smysl pro sounáležitost. A to jsou nezbytné přísady našeho štěstí.

Ať už se podíváte na anglický výraz companion, španělské compañero či francouzské copain, všechny pocházejí z latinských slov com a panis, což znamená: s kým se dělíte o chléb.

Začít s rituály jídla a ohně při večerním stolování může podnítit chápání, že se dobrý život zakládá na spojení a účelu. Že jmění neměříme podle výše čísel na bankovních účtech, ale silou vztahů, zdravím našich milovaných lidí a mírou vděčnosti. Že štěstí nevznikne, když si pořídíme větší auto, ale když budeme vědět, že jsme součástí něčeho většího. Součástí společenství, v němž jsme všichni dohromady.

V Institutu výzkumu štěstí i ze Zprávy o štěstí ve světě zjišťujeme, že nejšťastnější země silně vnímají pospolitost a že nejšťastnější lidé mají někoho, na koho se mohou v horších časech spolehnout. Není tedy náhoda, že Dánové patří mezi nejspokojenější lidi světa, protože se nejčastěji vídají s přáteli i rodinou a taky věří, že by v případě jakékoli nouze právě oni nastavili záchrannou síť.

Procento lidí, kteří věří, že se v případě nouze mohou spolehnout na své přátele

Nový Zéland: 98,6 %

Island: 95,7 %

Dánsko: 95,5 %

Španělsko: 95,5 %

Irsko: 95,3 %

Austrálie: 95,1 %

Finsko: 94,2 %

Kanada: 93,9 %

Švýcarsko: 93,5 %

Velká Británie: 93,4 %

Lucembursko: 93,4 %

Norsko: 93,1 %

Rakousko: 92,5 %

Švédsko: 92,3 %

Německo: 92,3 %

Slovenská republika: 92,2 %

Japonsko: 91,0 %

Rusko: 90,7 %

Itálie: 90,7 %

Česká republika: 90,3 %

Estonsko: 90,2 %

USA: 90,1 %

Brazílie: 90,0 %

JAR: 89,5 %

Francie: 89,4 %

Slovinsko: 88,9 %

Belgie: 88,4 %

Nizozemí: 87,9 %

Polsko: 86,3 %

Izrael: 85,7 %

Portugalsko: 85,1 %

Litva: 84,2 %

Turecko: 83,6 %

Řecko: 83,4 %

Chile: 82,5 %

Maďarsko: 82,2 %

Korea: 75,8 %

Mexiko: 75,3 %

Zdroj: OECD, Ukazatel lepšího života 2016

TIP NA ŠTĚSTÍ:
STOLUJTE JAKO FRANCOUZI — VYTVOŘTE SI RITUÁLY JÍDLA A OHNĚ

Udělejte si čas na společné stolování. Začněte zase chodit na obědy, poseďte si s přáteli, rodinou či kolegy a užijte si společně stráveného času, při němž se nespěchá a lidé si vzájemně naslouchají.

„A nějaký dezert?“

„Dezert si nedám, ale poprosím vás pak o kávu. Un café américain.“

Po přednášce v Paříži jsem měl volné odpoledne a dal si oběd v malé restauraci poblíže Musée d’Orsay, na hranici pátého a sedmého městského obvodu.

„Nedáte si dezert a ještě si objednáte americano v Paříži. To máte teda odvahu,“ odpověděla mi servírka s úsměvem.

Jídlo se ve Francii nebere na lehkou váhu. Možná že je to nejvíc vidět na státních školách. Děti dostávají tříchodová menu, která například může tvořit předkrm ve formě salátu, jako hlavní chod marinované telecí maso s houbami a brokolicí a jako dezert jablečný koláč – a samozřejmě chléb a sýr. Plátěné ubrousky a příbory z pravého stříbra poukazují na to, že rituál spojený s jídlem je skoro stejně důležitý jako jídlo samotné. A o co ještě jde? Přece abychom usedli a najedli se v klidu. Francouzi stolují společně. Může to být jeden z důvodů, proč denně stráví nejvíc času stravováním. A přestože si dopřávají bohatá menu a na čas příliš nehledí, v rámci Evropy patří k zemím s nejnižší obezitou.

Nejvíce lidé snědí doma u televize. Podle studie Liverpoolské univerzity, zveřejněné v časopise American Journal of Clinical Nutrition, se může jednat až o 25 % větší porce. A zatímco má většina zemí oficiální doporučení ohledně stravy, jako například kolik porcí ovoce a zeleniny bychom měli denně sníst, jedno z oficiálních doporučení Francouzů zní, že byste neměli stolovat sami. A o to bychom se rozhodně měli všichni snažit co nejčastěji.

DOBRÝ ŽIVOT A SPOLEČNÉ DOBRO

V uplynulých pěti letech jsem s více jak tisíci lidmi probíral, proč se Dánsko a celkově Skandinávie tak dobře umísťují v mezinárodních měřeních štěstí. Často slýchám otázku: „Vy Dánové platíte jedny z nejvyšších daní vůbec, jak můžete být tak šťastní?“

Ano, Dánsko má jednu z nejvyšších daňových sazeb na světě. Průměrný příjem v Dánsku se pohybuje kolem 39 000 eur ročně a průměrný Dán odvede přibližně 45 % příjmu na dani. Pokud vyděláte přes 61 500 eur ročně, týká se vás další zdanění, které nad touto hranicí činí 52 %.

Ovšem nemyslím si, že by byli Dánové šťastní, přestože platí vysoké daně. Oni jsou totiž šťastní právě díky nim. A s tímto tvrzením by souhlasila většina dánského obyvatelstva. Podle výzkumu z roku 2014, který provedla společnost Gallup, potvrzuje téměř devět z deseti Dánů, že daně platí rádi. Jde o to si uvědomit, že štěstí nepramení z auta většího, než má soused, ale že každému, koho znáte a kdo vám není lhostejný, se v případě nouze dostane podpory. V severských zemích naštěstí funguje pochopení provázanosti mezi dobrým životem a společným dobrem. Platit daně se rovná záruce kvalitního života. Investujeme do společenství.

Dánsky se společenství řekne fællesskab. Slovo lze rozložit na fælles, což znamená „společný“ či „sdílený“, a skab, což znamená buď „skříň“, či „tvořit“. Nejen že je společenství naší společnou skříní (sdílené zaopatření), ale je to také něco, co dohromady vytváříme. Myslím, že je to svým způsobem krásné.

Stejně jako Němci si i my Dánové libujeme ve složených slovech. Třeba to je právě chladným podnebím, že se k sobě dánská slova ráda tisknou. Råstofproduktionsopgørelsesskemaudfyldningsvejledning je označení návodu jak vyplnit dotazník o výrobě surovin. Je to také důvod, proč se v Dánsku scrabble považuje za extrémní sportovní disciplínu, která má prvenství, co se týče zdravotních potíží se zápěstím. Oficiální dánský slovník vydaný Ústavem pro dánský jazyk a literaturu uvádí na sedmdesát slov obsahujících výraz fællesskab.

Mluvíme o…

Bofællesskab:
Spolubydlení

Fællesgrav:
Společný hrob, tedy místo, kde je pohřbeno několik lidí spolu.

Fællesskabsfølelse:
Smysl pro pospolitost

Fællesøkonomi:
Sdílený rozpočet, např. když mají páry společný účet v bance.

Skæbnefællesskab:
Společný osud

Fælleskøn:
Společný rod. Většina jazyků dělí podstatná jména podle mužského a ženského rodu, ale dánská substantiva se dělí na ta bez rodu a ta se společným rodem – chcete-li, můžeme je označit za hermafroditní podstatná jména.

bofællesskab — ŠTĚSTÍ LIDU

Domy tvoří otevřený kruh kolem společného dvora. Je červen, nad hlavami se klene svěží modré nebe a zahrada žije dětským křikem. Tam a zpátky vybíhají z domů děti různých rodin, aby si všechny společně hrály až do pozdních večerních hodin.

Tyto děti, na rozdíl od mnoha jiných v dnešní době, vyrůstají v nezvyklé kombinaci svobody a bezpečí. Některé z nich hrají kubb – hru, kterou prý původně hráli už staří Vikingové, a jejich počínání zaujatě přihlíží pes, jako kdyby právě tato hra byla to nejlepší, co ho mohlo dnes potkat. Jiné děti se s dospělými chystají na večerní táborák.

„Ahoj Mikkeli, ty mizero!“ zvolá jeden z chlapů a usměje se na nás. Jørgen tu bydlí a dobře se zná s mým kamarádem Mikkelem.

Mikkel tu vyrůstal. Žije teď sice v Kodani, ale spolu jedeme vyzvednout jeho tátu, se kterým každoročně podnikáme výlet plachetnicí. Oni kormidlují, já fotím a chci, abychom našim fotkám říkali „sailfies“. Nemůžeme zaparkovat přímo před domem, protože parkoviště se nachází na okraji tohoto malého společenství. To znamená ujít k domu Mikkelových rodičů tak asi čtyřicet metrů pěšky přes společný dvůr. Není to pro nic za nic, tento areál je totiž koncipován tak, aby mezi jeho obyvateli podporoval společenskou interakci a spontánní konverzaci.

Jmenuje se to tu Fælleshaven. Ano, jedná se o další kompozitum. Fælles znamená „společný“ a haven „zahrada“. Je to bofællesskab. Fællesskab znamená „komunita“ a bo znamená „bydlet“. Bofællesskab je schéma společného bydlení, které vzniklo v Dánsku, ale rychle se rozšířilo do celé Skandinávie a dál.

Společné bydlení iniciovaly rodiny a vůbec lidé, kteří nebyli spokojeni s tehdejším způsobem života. Mezi ně patřila i Bodil Graaeová, která do jednoho z největších dánských deníků napsala úvahu „Děti by měly mít sto rodičů“ a vyzývala lidi stejného smýšlení, aby se jí ozvali. Ozvalo se jich mnoho a o pět let později, tedy v roce 1972, byla dovršena výstavba bofællesskabu Sætterdammen. Sestává z dvaceti sedmi jednotlivých domů a velké společné budovy a nachází se severně od Kodaně poblíž Hillerødu. Existuje dodnes a žije zde sedmdesát lidí. Kdo by si chtěl pořídit volný dům, musí se zapsat na čekací listinu. Dnes žije v Dánsku ve sdíleném bydlení přibližně padesát tisíc lidí a popularita tohoto konceptu stále roste.

Jednou ze stovek dánských bofællesskabů je Fælleshaven, kde vyrůstal i můj kamarád Mikkel. Bydlí zde šestnáct rodin a dohromady dvacet dětí. Bofællesskab je vystavěno tak, aby umožňovalo soukromí i pospolitost. To znamená, že každá rodina má svůj vlastní domov se vším tradičním vybavením včetně samostatné kuchyně. Soukromé domovy jsou však napojené na společný prostor, tj. na zahradu a velkou společnou kuchyň s místem pro stolování. Rodiny žijí tedy odděleně, a přesto dohromady.

Od pondělí do čtvrtka mohou rodiny jíst společně u jednoho velkého stolu, záleží jen na nich. Většinou se těchto večeří účastní třicet až čtyřicet lidí. Jídlo pro dospělého stojí kolem 20 DKK (cca 2,70 eura) a dětská porce je za poloviční cenu. Jen pro ilustraci, jak málo to je peněz, vám mohu říct, že cafè latte v Kodani vás přijde na 40 DKK.

Většinu lidí sem však netáhne cena za komunitní stravu. Obzvlášť pro rodiny s dětmi je zajímavý fakt, že čtyři večery v týdnu nemusí podstupovat logistický tanec nakupování potravin a přípravy večeře. Místo toho mohou pomáhat dětem s domácími úkoly, zahrát si nějaké hry nebo si společně venku rozdělat oheň. Přibližně jednou za půl roku se na týden stanou součástí skupiny, která připravuje jídlo a učí se vařit. Taková směna trvá zpravidla tři hodiny se vším všudy, tedy i s umytím nádobí – a pochopitelně s přestávkou na samotnou večeři a nezbytný šálek kávy. Po většinu večerů ovšem obyvatelé Fælleshavenu odpočívají a čekají, až jim zvonek oznámí, že se mohou jít najíst.

Kromě místa na stolování a ohniště patří k Fælleshavenu také společná zahrádka se zeleninovými záhonky, dětské a sportovní hřiště, umělecké studio, dílna a pokoje pro hosty, pokud si místní pozvou velkou návštěvu, která se jim nevejde do bytu. Toto uspořádání také znamená, že si děti mají vždycky s kým hrát a rodiny nepotřebují shánět chůvu. Pokud si rodiče chtějí zajít do kina či do divadla, tak jen pošlou děti přes dvůr k přátelům naproti.

Podle dánského statistického úřadu vzrostl počet bofællesskabů za posledních šest let o 20 %. Atraktivní jsou především pro rodiny, které hledají podpůrné prostředí pro své děti, a pro starší lidi, kterým hrozí společenská izolace.

Dánský antropolog Max Pedersen před několika lety provedl rozsáhlou studii na téma seniorbofællesskaber, tedy sdílené domovy pro seniory, a vyhodnotil, že „údaje a výpovědi naprosto jednoznačně mluví ve prospěch bofællesskabů“. Totiž 98 % obyvatel prohlásilo, že se v komunitě cítí bezpečně, a 95 % bylo spokojených se svou životní situací. Co však bylo podle mě nejzajímavější, že
70 % respondentů považuje minimálně čtyři osoby z řad svých sousedů za přátele.

A co vy? Víte, jak se jmenují vaši sousedé – a řekli byste o některých z nich, že jsou vašimi přáteli?

Výstavba bofællesskabů nabírá nyní ve světě na obrátkách a popularita tohoto schématu roste v Kanadě, Austrálii i Japonsku. V Německu, USA a Nizozemí jich bylo založeny již stovky. V roce 2014 deník Guardian oznámil, že se ve Velké Británii projednává přes šedesát projektů společného bydlení. Koordinátorka britské sítě společného bydlení Jo Goodingová tyto projekty popisuje jako „soběstačné komunity nezávisle řízené lidmi, kteří je obývají“.

Rozložení staveb v místě, kde vyrůstal Mikkel, stejně jako v jiných bofællesskabech podporuje společenskou interakci. Přitahuje jednotlivce důchodového věku, kteří nechtějí bydlet ani v izolaci, ani v běžných domovech pro seniory, a rodiny, které těží z bydlení v podpůrném prostředí v období, kdy vychovávají děti a zároveň budují kariéru. Podle Guardianu došlo v letech 2012–2014 k stoprocentnímu nárůstu těchto seskupení a bylo dokončeno minimálně osmnáct projektů s „jednoznačným trendem ve městech“ včetně Londýna, Cardiffu, Newcastelu, Leedsu a Cambridge.

To mě jakožto badatele na poli štěstí samozřejmě těší. Ovšem nemusíte nutně zkoumat štěstí z vědeckého hlediska, aby vám bylo jasné, jaký efekt má na lidské štěstí pospolitost, bezpečí, jistota a přátelství.

Pochopitelně je v těchto modelech zásadní udržet rovnováhu mezi soukromím a jakousi táborovou partou, tedy bofællesskab není pro každého. Možná bychom ale mohli vyjmout jeho efektivní prvky a aplikovat je v novém prostředí. Je bez debaty, že být součástí kmene má pozitivní vliv na pocit pohody. Tak se pojďme podívat, jaké konkrétní kroky můžete podniknout, abyste ve svém nejbližším okolí zažehli plamen společenského ducha.

PĚT ZPŮSOBŮ, JAK POLOŽIT ZÁKLADY POSPOLITOSTI

1. VYTVOŘTE SI SEZNAM OBYVATEL ULICE ČI DOMU

Zaklepejte u sousedů na dveře a představte se. Alternativou pro nás introverty je vhodit každému do schránky letáček, do nějž se mohou zapsat. Můžete lidem říct, že seznam vytváříte pro případ, že by někde prasklo potrubí nebo nastala jiná havárie. Zeptejte se jich na jména a kontaktní údaje, ale zvažte také, zda k tomu nepřiložíte dotazník, abyste lidi lépe poznali: Pohlídali byste psa či kočku? (Já ano. A mohu vás občas požádat o vyvenčení psa?) Jakou máte oblíbenou knihu? (Já se nikdy nemohu rozhodnout mezi Velkým Gatsbym a Sbohem, armádo.) Kolika jazyky mluvíte? (Já průměrně třemi. Po lahvi vína pěti. Před ranní kávou sotva jedním.) Zkuste se zaměřit na dovednosti, které se mohou ostatním sousedům hodit: Kdo to umí s počítači? Kdo je schopný vyměnit pneumatiku? Kdo ví, jak co nejdéle uchovat ovoce?

2. ZALOŽTE POLICI S KNIHAMI K ZAPŮJČENÍ

Jednoduchým způsobem jak nastartovat konverzaci v komunitě je založit knihovničku na principu: jednu vezmi, jednu dej. Nemusí se jednat o nikterak luxusní záležitost nebo kompletní kolekci z Alexandrijské knihovny. U nás v domě v Kodani jsem prostě odložil knihy na dopisní schránky. Chodba hned působí útulněji a je zajímavé sledovat, které knihy zmizí jako první. Zároveň se takto rozvíjejí sousedské vztahy. Aktuální výběr u nás v domě obsahuje tituly jako Encyklopedie architektury, Velký Gatsby a Úvod do statistiky. Čímpak to asi bude, že největší zájem je o ty první dvě?

3. VYUŽÍVEJTE MĚKKÝCH ZÓN

Přímo pod naším kuchyňským oknem máme na dvorku lavičku, kam si často chodívám číst. Je z ní výhled na vzrostlý kaštan, v jehož koruně šumí vítr. Tahle lavička rovněž funguje jako taková polosoukromá sféra. Mohu být sám pro sebe, ale zároveň jsem dostatečně blízko veřejnému prostoru, takže mě lidé zdraví a ptají se, co čtu. Pokud se se sousedy nikdy nepotkáte, tak je nikdy nepoznáte. Podobná místa, tedy zahrady a kryté vstupy, se nazývají měkké zóny a ze studií vyplývá, že ulice s měkkými zónami působí bezpečněji, a tudíž se zde lidé déle zdržují. Už jen to, že prodléváte před vaším domem, rozehrává atmosféru důvěryhodné srdečnosti, která vybízí k interakci. Sotva by se někdo odvážil jen tak vstoupit k vám do kuchyně, aby vás pozdravil, ale když jste venku v zahradě, můžete se bez zábran pobavit. Díky své venkovní čítárně jsem zjistil, že nade mnou bydlí Peter s dcerou Katrine a nad nimi Majed, který vede obchod s ovocem (a má výborné broskve). Když jsem ho onehdy potkal, právě vyrážel na první vyjížďku na kole po dvaceti letech. Zajímavé je, že vás hluk od sousedů přestane iritovat, pokud zjistíte, jak se jmenují a co jsou zač.

4. VYTVOŘTE KOMUNITNÍ ZAHRADU

Možná že váš domov žádné měkké zóny nenabízí, ale určitě se někde poblíž nachází nějaká nevyužitá plocha, kterou byste mohli získat za účelem vytvoření komunitní zahrady. Jedná se o prověřený způsob, jak nejen vypěstovat trochu čerstvé zeleniny, ale také jak utužit pocit pospolitosti a zapustit kořeny přátelství. Starat se o rajčata nepřináší jen aktivní odpočinek, ale pěstitele z okolí vzájemně propojuje, což je zárodkem vzniku komunitního ducha. Jinými slovy je to nádherný způsob jak ve velkém městě vytvořit atmosféru venkova. Kromě toho ze studií vyplývá, že zahrádkaření je velmi přínosné pro naše duševní zdraví. Neexistuje žádný kouzelný proutek, jehož mávnutím se zbavíme deprese, ale zahrada někdy může fungovat jako přestupní stanice mezi postelí a vnějším světem. Doslova nás dokáže vynést na světlo. Institut výzkumu štěstí před několika lety pracoval na vývoji strategie pro jedno dánské město, které potřebovalo zlepšit kvalitu života svých obyvatel. Žili osaměle, cítili se izolovaně a tenkrát jim náš institut navrhl, ať zkusí založit komunitní zahrady. I nám se ten nápad zamlouval, takže jsme sami zatoužili si jednu takovou pořídit. V té době jsme sídlili naproti kostelu, k němuž patřil nevyužitý pozemek. Objednali jsme si tedy náklaďák s hlínou, sezvali sousedy a jedno nedělní odpoledne strávili budováním dvaceti vyvýšených záhonků. Na závěr dne jsme se odměnili grilováním.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lykke.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.