PETRA NACHTMANOVÁ

ZAZDĚNÁ ZAŽIVA

Edice PETUNKY

Huntířov, 2018

© Petra Nachtmanová, 2018

Vydalo v roce 2018 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 6. a 5. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

2. vydání

Obálku navrhla a zpracovala © Petra Nachtmanová

Autor obálky © Salomehoogendijk | Imagio.cz | Dreamstime.com

Redakce Petra Nachtmanová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-906964-9-5 (epub)

ISBN 978-80-88272-00-7 (mobi)

Hostinec u Vlkova, březen roku 1500

Tisíckrát zvířený prach cesty polehával v nočním světle. Rozhýbal ho upřeným pohledem k zemi. V představách se začal otáčet pod řadou ztěžklých noh v roztrhaných botách. Bořily se do směsice smutku a vzlyků. Zakopávaly, klesaly na kolena a s povzdechy se zvedaly.

Lidské trosky se bez duše přesunovaly do vzdálených příbytků. Tam na ně čekaly vyhladovělé děti a vyčerpané ženy. Po tolika letech si nikdo nepamatoval, jaký cit mezi nimi kdysi vládl. Všichni se trochu rozpačitě po sobě dívali, nervózně usmívali a směšně si padali do náručí s vděčností návratu....

Často se mu zdávalo o odchodu vojáků z rodného kraje. Doprovázel je nepříjemný pach, tlumený dusot vychrtlých koní a protáhlý, nesnesitelný hvizd. Přesně nevěděl, o jakou předpověď budoucnosti šlo. Vydedukoval si vlastní závěr. Nic podobného dosud nezažil na vlastní oči.

Protivili se mu ti skuhrající a zbídačení muži. Poklesle drželi zbraně. Hlavy svěšené, připravené k setnutí. Ploužili se v letním parnu po cestě, pokašlávali ze špíny a chorob nasbíraných v těžkých dobách bitev.

Postával opodál. Malý kluk s vytřeštěnýma očima.

Žádný strach. Zvědavost. Odvaha. A troufalost. Ta nejvíce...

Bedlivě je pozoroval. Nebral vážně upjatý výraz plný nepřátelství. Pohrdal jimi. Chtěli se vetřít do jeho přízně. Nevěřili, že prázdná duše zabloudila tak hluboko do vznešeně vypadajícího chlapce.

Náhle se před ním odvážně zastavil jeden muž. Zachytil zakrvavený pohled očí zarostlého starce. Stařec? Zvrásněný obličej, podebrané rány a hnijící šrámy z něho vytvořily důkaz rychlé lidské pomíjivosti.

„Kluku, dnes slavím třicítku. Nepopřeješ mi štěstí? Třicet zatracených let! Juchůůů,“ směšně zajásal a povyskočil z posledních úlomků triumfu. Jeho dřevěná levá noha se zlomila. Upadl a zaklel.

„K čertu s tímhle vejpraskem!“

„K čertu s vámi!“ ozval se on, ten malý kluk představujícího anděla mezi zdmi domova. Přiblížil se k davu zoufalců táhnoucích zpět do zbídačených domovů a s notnou dávkou odporu plivl na povaleného mrzáka. Jednou. Dvakrát. Potřetí se rozesmál ze samého štěstí: oslavenec se sám nepostaví a dva jemu podobní ho musejí zvednout a podpírat, i když sami postrádají nadbytek sil.

„Měl by ses stydět!“ probodávaly ho nevraživostí tiché tváře obětavců, které ho v krátkosti přejely od hlavy až k patám a znovu pokorně klesly do ulity pomlácených osudů.

„Vy byste se měli stydět! Prohrát a vláčet se bohatým krajem pro ostudu. Vy! Nikdy bych nedopustil...“

Na rozdíl od nich si nenechával nic pro sebe. Odpovídal, aniž by se opovážili nahlas zeptat. Ječel z plna hrdla. Pokořoval. Ubližoval. Týral! Ani se jich nedotkl, přesto zrychlovali. Další v řadě se mu vyhýbali obloukem a s kuráží pod nulou.

On se smál. Ze srdce vychechtával velkolepost svého bytí. Nadřazenost. Cítil se lehce, krásně, spokojeně. A když se podíval s miliony díků na srdci vzhůru k nebi, probudil se.

Procital pokaždé ve stejný moment. S úsměvem na rtech. Naplněný dokonalostí a vítězstvím.

Dávno si po svém objasnil, co tyto sny znamenají. Nikdy neprohrát! Vždy zůstat klukem shlížejícím z vysoka dolů. Odehnat od sebe neschopné tvory, zmítající se v odpadu zčervivělých ideálů. Sebrat poklady a nedělit se.

Části darovaného blahobytu by mohly přinést pomstu. Pokles o pár schůdků níž. A poté znovu.

Neustálé klesání mezi poražené...

To nikdy nepřipustí. Šlo o čest nejvyšších.

Otec Burian Trčka z Lípy mu kromě rozsáhlého panství daroval pár cenných rad. Jedna z nich mu nejčastěji brázdila v uších: „Dobré obchody dělají majetek a bohatství slávu. Ta ti přinese nejhezčí svobodu člověka. Starej se o rozšiřování našich držav a spatříš zemské oslňující světlo.“

Váhal, zda krátce před smrtí, nemluvil otec o světle ve spojitosti s božským, které ho mělo čekat. Jedno s jistotou potvrzoval – mít víc, než ostatní mu přinese plno výhod. Nikdy se nepovleče krajem bez nohou a nerozvíří bláto podusané nepřátelskými koňmi.

„Hej, pojď sem!“ přerušil přemítání v přítmí prochladlého kočáru a zavolal na chlapce, který se mihl poblíž. Nemusel volání opakovat. Okamžitě zbystřil pánův hlas a zůstal stát, aby si obhlédl, o koho jde.

„Nestůj tam. Šel sem.“

Chlapec v záplatovaném kabátku s proděravělými botami přikývl a v mžiku k němu zvedal hlavu. Mihotal oříškově hnědýma očima a s napětím čekal, co se doví a jaká služba bude od něj požadována. Mikuláš si ho letmo testoval. Vyzáblá postava, vystouplé lícní kosti, obočí srostlé u kořene nosu. Měl starší vzhled a zamračený výraz. Odhadoval ho na deset let. Na první pohled žádný ustrašenec. Tenhle uměl přežívat v nepřízni dní! Vypadal mnohem výš než druzí ze stejně nasmrádlé líhně.

Dobře. Dnes odhodlanému mladíkovi vysouká na stěžeň prapor nebývalé přízně. Hodlá ho za službičku přeplatit. Občas si liboval ve vykonávání dobrodiní. Nejspíše pro očištění černých myšlenek kolujících v nevinném těle.

„Potřebuji, abys došel tam...,“ kývl směrem k jedinému zdejšímu pekelnému světlu.

Hostinec s rozjařeným, opilým a hříchem spoutaným osazenstvem mu naháněl husí kůži. Pokud by vstoupil sám, musel by polámat hodně kostí, než by ze sebe vyhnal vztek nad prostopášným životem.

„Zajisté, pane.“

„Poptáš se po velectěném pánu Pedru Kupkovi. Vyřídíš vzkaz, že dohodnutý čas se dávno přehoupl. Zdůrazni, že na něho tady čekám. Netrpělivě!“

„Ano, pane.“

„Tady máš odměnu. Věřím, že jsi poctivý kluk a neznepřátelíš si mě nějakou prohnaností.“

„To bych si nedovolil, vážený pane.“

Mikuláš spokojeně přikývl a ukázal, aby nastavil dlaň. Dle zvyku a s jistou prohnaností otevřel obě. Dnes se mu dávný trik, že do dvou se víc vejde, vyplatil. Vytřeštil oči a z údivu lapal po dechu. Že by sen? Raději přivřel oči. Určitě spí. Brzy se probudí a místo zvuku kovu uslyší chrastit kosti o dřevěné hole pánů.

Změnil pochyby na jistotu. Odlepil víčka od sebe a usmíval se. Z úst mu šla pára z chladu. Sychravé vlhko zalézalo pod nehty a ve tmě mu padaly peníze na rozdrásanou kůži rukou. Mince cinkaly o sebe, až se bál, že nějaká upadne a odkutálí se do neznáma.

Strnule sledoval bohatou nadílku. Nemohl uvěřit, že se tady v noci najde někdo tak štědrý, aniž by použil vlastní tělo místo zboží na prodej. Za obdrženou sumu vyžije několik měsíců i s bratry a sestrami bez hladu.

„Děkuji. Děkuji mnohokrát, pane. Nenechám vás dlouho čekat. Přísahám na vlastní život. Děkuji, děkuji...“

„Zanechej mrhání sekund a pospěš si.“

Pokynul rukou, aby odstoupil. Kluk se uctivě uklonil, udělal dva kroky od kočáru, otočil se zády k Mikulášovi Trčkovi mladšímu a pár vteřinek si zastrkával poklad pod záplatované oblečení. Potom se střelhbitě rozeběhl směrem k místu, kam pán odmítal v tuto hodinu vstoupit.

Mikuláš spokojeně pomlaskl. Cítil, jak se náhodný služebníček posunul o pár stupínků výš. Nechá se stáhnout zpět k zemi, nebo vyleze na strom, odkud si zjedná aspoň částečný respekt? To bude záležet jenom na jeho bystrosti a rozhodnutí...

Sotva se otevřely dveře hostince, proudily k němu zvýrazněné a ohlušující upištěné řevy místních děvek, všemožné sebranky a různě postavených mužů, odreagovávajících se v odlehlých místech od vlastních ctnostných žen zavřených mezi zdmi s láskou opečovávaných domácností.

Dvacetiletý Pedro Kupka se hodně podobal otci. Usedlému Mikuláši přidělával vrásky na čele, ale nemohl odříci pomoc příteli z dětství. Šlo o čtrnáct dní jakési hlídací služby, která naštěstí skončí již za dva dny. Pedra předá v Praze rodičům Jaroslavu Kupkovi a hraběnce Lianě Cassini. A poté se konečně vrátí do zaběhlého rituálu všedních dní.

Zchudlá šlechtična Liana z Florencie potkala kdysi syna velkostatkáře Jaroslava Kupku v Benátkách, kam zajel obchodně. Titul neznamenal nic. Kromě málo vznešených a dávno z módy vyšlých šatů, nevlastnila víc než dům na florencijském předměstí. Tři patra prázdných stěn a bídy, kde tón životu udávalo jediné zrcadlo v prostředním patře, viklající se postel, stolek s bezcennými tretkami a poloprázdná truhla se šatstvem bez hodnoty, která by mohla přinést do domu aspoň kus kvalitního jídla.

Využila šarmu, křehké krásy a nezkrotné odhodlanosti dostat nemožné. Vhodný protějšek lovila v cizích vodách z prostého důvodu – zde ji příliš mnoho lidí znalo a odsuzovalo. Hlavně muži. Počestní tvorové jí věnovali pár nocí a zmizeli odkud přišli. Sliby o útěku za hranice její proklaté nuznosti zůstávaly planými. Navíc v posledních týdnech o ní kdosi roznášel, že trpí neznámou nemocí a snaží se mstít i náhodným známostem. Lživý informátor za sebou velmi důkladně mazal stopy a snažil se dávat cenné rady – nedívat se jí do očí, neodpovídat jí, nedotýkat se. A hlavně tu chuděru prohnanou nelitovat a neposkytovat dárky ze soucitu! Sama je nevědomky ve fámě podporovala svým šíleným smíchem, vzniklým ze zoufalství. Tušila, kdo má v pomluvě prsty. Jenže její slovo neplatilo nic proti ostatním a přísahala pomstu v pozdější čas. To se jí podařilo, když se s Jaroslavem vzali a Mikuláš se tak z vyprávění dozvěděl nejen jméno zmíněného ubližujícího, ale i podrobnosti jeho trestu – opilý se zapletl s nahými vyslankyněmi ďábla a ty se postaraly, aby brzy ztratil veškerou vážnost v nejvyšších kruzích. Samozřejmě se jednalo o dobře zaplacený a připravený čin.

Jaroslavu Kupkovi ovšem neunikla žádná květinka, co se kolem něho protáhla s vyzývavým výrazem.

„Rád bych tě pozval do mého pokoje,“ zašveholil rozechvělým hlasem.

„Ano, přijdu,“ odpověděla mu roztoužená Liana a krátký milostný románek stačil k zajištění příštího společného žití. Do roka a do dne se konala svatba.

Mikuláš kroutil hlavou nad přítelovým rozhodnutím, kterého dohnalo milostné dobrodružství na pokraj zdravého rozumu. Zatěžkat rod poběhlicí z vyšších kruhů a vybrat si dluhy místo tučného věna? Nevěřil jeho slovům:

„Milý příteli, vím, co dělám. Voní mi nejen ženský klín, ale i pohodlný život. Dostatečně jsem přičichl k Lianiným praktikám a oceňuji neotřelé nápady. Nuda mne rozhodně nepřepadne. A to nejsladší? Říkám ti, za pár let nám bude ležet půlka Itálie u nohou.“

Kupodivu měl částečně důvod se naparovat podobnými slovy. Sice mu netleskali od severu k jihu země, ale za uplynulá léta si vydobyl patřičný respekt. Liana oplývala talentem úskoků a hravosti. Lhala tak dobře, že se její lež proměnila v pravdu dřív, než dozněla v uších posluchače.

Zaslechl, že kromě slov se na vzestupu popularity v nejvyšších kruzích podílely rovněž těla obou. Nehodlal si ale dopodrobna vypravovat podobné zhýralosti.

Dvě dcery dostali k francouzskému dvoru. Jedna se dobře vdala do Uher. Pedro se měl nyní ženit s přední pražskou šlechtičnou, Annou z Velehradiště a Matějova. Na podepsání předsvatební smlouvy jeli rodiče sami. Pedro měl dorazit až na poslední chvíli. V moment, kdy nic nezkazí.

Velmi snadno obstaral skandál před rokem a půl. Liana mu dohodla schůzku se vzdálenou příbuznou samotného španělského krále. Než došlo na vážnější debaty o společném životě mladých, postaral se o odebrání ctnosti několika místním pannám. A zmocnil se i vdaných paniček. Nejhorší na všem bylo, že si začal se sestrou nevěsty. S vdanou a počestnou seňoritou Dolomar.

Odjížděli narychlo…

Vztek manžela nebral konce. Hodlal vyhlásit soukromou válku a chtěl souboj. Liana bránila syna a rozhodla, že zmizení zabere nejlépe. Měla pravdu, zloba utichla, mladíkovy pletky se staly úsměvným tématem.

Podruhé by jim ale tah útěku nemusel vyjít. A nepřicházelo v úvahu si zahrávat s pannami v okolí! Proto ho nyní schovávali do poslední chvíle a drželi tam, kde nikoho neurážel. Čím víc času, tím méně šancí pokazit dobrý obchod. A předpokládaná manželská smlouva k němu náležela.

„Kde krucinál vězí!“ zaklel v kočáře a rozhodl se vystoupit. Kočí ihned sesedl a pomohl mu ven. Ani nepřikývl na povděk, jak měl ve zvyku. Stále hleděl k rozsvíceným okenicím domu a čekal, kdy se otevřou dveře a uvidí přinejmenším klukovského poslíčka, když ne samotného Pedra. Zlobil se, že ho přeplatil zbytečně. Očekával hbité jednání, ne další salvu nekonečných minut.

Rozhodně ho v tuto chvíli nepotěšil ani skvěle dohodnutý obchod ve Vlkově. Před dvěma lety získal od Alžběty z Valečova čtvrtý díl kmetcího dvora ve Vlkově s platy, které tu se svými sestrami měla, za půl druhého tisíce kop českých pražských grošů. Zároveň odkoupil i zdejší majetek jejího manžela Zikmunda Pětipeského z Krásného Dvora za pět set kop českých grošů. A právě se dohodl s Petrem Adršpachem z Dubé, Náchoda a na Rysmburce na odkoupení dalších částí za půl čtvrta tisíce pražských českých grošů na polovic května.

„Počkám v hostinci Mikuláši, sjednávání obchodů mě neskutečně oslabuje,“ oznámil mu Pedro cestou sem.

„Oslabuje? Flámování po nocích ti ubírá síly! V životě jsem tě neviděl s někým vyjednávat dobrou koupi.“

„A ani se nikdy svědkem podobných věcí nestaneš. Dobře, oslabení pohřbívám, šlo o chabý pokus výmluvy. Ve skutečnosti mne na podobných setkání strašlivě hryže nuda a okousaný si připadám nemožně nepřitažlivý.“

„Bože na nebi! Nudí?“ Mikuláš protáhl obočí a počítal v duchu do pěti, než pokračoval v hovoru. „Výborné obchody ti zajistí budoucnost bez zablácených bot.“

„Pokaždé se najde někdo, kdo je vyleští. Nemyslíš?“ uchichtl se provokativně mladík. Mikuláš se ušklíbl. Neoplýval zrovna náladou obracet jeho zaslepenou a rozpustilou víru na hmotnější tvar.

„Prrr, zastavte!“ poručil a svolil, že se tady setkají krátce po setmění. Sám dorazil až v nočních hodinách. To ale Pedra neomlouvalo k dalšímu protahování. Poprvé poslal Mikuláš dovnitř kočího. Vrátil se s nepořízenou.

„Mladý pán si zašel do horního patra. Za chvíli se objeví.“

Na nepotěšující zprávu od kočího zlostně zamručel. Rozčileně mrštil pohledem k rozjuchanému domu a kloudně se snažil ospravedlnit nerozvážné a hříšné počínání. Nijak nemohl najít dost omluv. Pro útěchu se pevně se rozhodl, že neučiní žádné další ústupky soukromého života ani tomu nejvlivnějšímu příteli.

Od prvního pokusu Pedrova návratu uplynula necelá hodina. Snažil se o trpělivost a vnitřní klid. Marně. Dal si ruce vzad a spojil dlaně. Od úst mu vybíhala pára. Udělal pár kroků doleva a opět zpět. Stanul na stejném místě a hypnotizoval krčmu před sebou.

„Nedaruju mu, jestli tam budu muset zajít sám a vláčet se s ním, jak s nejprostším opilcem na světě. Tfuj!“

„Co jste říkal, pane?“ ozval se okamžitě kočí.

Pokynul, že nic. Znovu udělal pár pohybů nohama, aby se zabavil. Po chvíli konečně zavrzaly dveře. Noc zintenzivnila lidské zvuky, a ty mu nepřipadaly příliš vzdálené. Zdvihl hlavu a ulevil si.

„Sláva! Vyhrabal se z útrob člověčího hmyzu!“

Nepatrně se pousmál nad výhrou v temnotě a vzápětí zvážněl. Pedro se vyřítil v polorozepnuté košili ven. Právě se snažil upravovat kalhoty. Rozesmátému a viditelně opilému šla tahle primitivní činnost velmi ztuha. Navíc s sebou táhl nějakou rozcuchanou poběhlici.

Doufal, že pobral tolik rozumu, aby se s ní nepřibližoval ke kočáru. Jasně mu říkal, co si myslí o podobných ženštinách.

Nerozuměl, co si spolu ti dva povídali a jakými slovy se obveselovali. Stačilo otevřít pusu a následovala salva potrhlého chechotu. Jejich chůze vrávorala ze strany na stranu, tváře jim hořely červení. Pedro se jakž takž zapnul a divožence sebral z ramenou svůj kabátec.

„Tebe teď zahřeje lepší kus!“ zařehtal se z plna hrdla, až se zakuckal a odplivl stranou.

Mikuláš již nemohl odvrátit nechvalnou skutečnost, že si jeho svěřenec přišlápl cestu k dobráckému chování. Nezřízeně se opíjel a miliskoval s kdejakou courou na dosah! Dobře, není jeho otec. Klidně se může zapomínat kde chce a s kým chutě ráčí. Proboha, hlavně ne v jeho přítomnosti!

„Omlouvám se za pozdní příchod, strýci. Svůj hřích odčiním pěkným dárkem!“

Zavrávoral a chňapl po dívce. Prudce ji k sobě přitáhl, zakousl se jí do krku a vsával do sebe jemnost bělostné kůže. Ta vypískla vzrušením. Okamžitě se k němu otočila čelem a objala ho kolem krku. Nadzvedávala jednu nohu do výše, přejížděla mu prsty po těle, aby poznal, jak ji rajcuje podobné chování.

Pedro by si nechal ještě mnohokrát říct. Zdivočelá krev se nedala ničím nahradit. Další zdržování by ale znamenalo příliš na povahu zatrpklého chlápka Mikuláše. Snad se ještě k téhle náruživé poustevnici dostane později. Naplánoval, že nejprve zatočí se staromládenectvím nabručeného muže u kočáru. Neznal jiné východisko! Pokusí se. Bohužel očekával, že díky jeho nezlomné povaze pošupajdí rovnou do trnitých keřů, odkud se pravděpodobně dál nehne. Mikuláš si nedal ani pivo. Nálada mu poklesla pod bodu mrazu, jak tady sám čekal ve tmě. A s promrzlým panákem se těžko hýbe...

Pedro od sebe rázně odtrhl ženu a obrátil ji čelem k Mikuláši. Ten hodlal nastoupit do kočáru, ale svěřenec ho zastavil.

„Podívej se na ni pořádně! Nažene ti do žil životadárnou tekutinu. A nejen tam... cha cha chááá,“ smál se potřeštěně a zatáhl dívku za vlasy, aby více vypnula prsa a ukázala bezchybnou tvář kočičky k zulíbání.

„Mám dost i bez ní,“ zahudroval, ale přesto se otočil, aby ji letmo okoukl. Dlouhé světlehnědé vlasy nechala padat k jedné straně. Zklidnila se a dívala přímo na něho nesmírně provokativním pohledem. Nehýbala s ním snaha ženy vetřít se do zájmu. Ani poloroztržené šaty padající z ramen, odkud vykukovalo nahé poprsí. Nejspíše si jeho několika vteřinový pohled vyložila úplně jinak. Vystrčila špičku jazyka, provokativně si olízla rty, nespouštějíc z něho oči. Zároveň trhla látkou, aby víc obnažila svoje přednosti. Zůstal na ni koukat. Přemýšlel, že takové obscénní chování by se nemělo trpět. Ani jí podobným by se na veřejnosti neměly stávat tak ubohé scény. Být na svém panství, poštval by psy s krátkým příkazem: „Trhat!“

„Fíha! Netvrď, že s tebou nic nedělá?“ zašveholil Pedro a zorničky se mu ještě více rozšířily z nečekaného divadýlka. Uvnitř se vymlouvala, že se roztřese zimou. Tady na holomrazu neváhala obětovat poslední zábrany. Možná proto, že do ní nalil dostatek alkoholu a napovídal jí o Mikuláši Trčkovi všemožné bludy, jen aby bez zaváhání došla ke kočáru a tam se pokusila starého mládence zbavit příliš čisté duše.

Mikuláš se přísně podíval a odplivl si.

„Odveď tu děvku!“ přikázal hrubě.

„Jmenuje se Marion.“

„Hned!“

„Odvedu. Nezaručuji ale ovládnutí všech orgánů, nejspíš uvnitř zůstanu o půl hodinky déle.“

„Dobře, nech tady stát tu podřadnou špínu a nastup do kočáru!“

„Nepatří ke dnu. Dokáže tě dostat až do nebe!“

„Ještě se jí zastávej, tfuj!“

Pedro šťouchl do zad dívky a postrčil ji víc před sebe. Měla si pospíšit s tím, co letmo naplánovali. Zrovna si otírala z tváří další plivnutí od vznešeného pána, který prý potřeboval víc brutality k tomu, aby si ji posadil do kočáru a odvezl na svoje panství. Začala urychleně jednat. Začínaly jí cvakat zuby a mrznutí ovládalo nohy rychleji, než předpokládala. Oblékla se na schůzky uvnitř domu. Ani ji nenapadlo, že se naskytne neopakovatelná příležitost venku. Pán nevypadal nejpěkněji, ale znala i horší kousky. S ním se mohla milovat i bez zavřených očí.

Křečovitě se pousmála. Udělala dva rychlé kroky, a než se stačil Trčka vzpamatovat, obejmula ho a sáhla mu s roztouženým povzdechem rukou mezi nohy. Zmáčkla přesně tam, kde se ho dosud žádná žena nedotkla. Zároveň se ho snažila políbit.

Zareagoval přespříliš rychle a rázně. Nesnesl podobné chování. Neměla právo ho ponižovat před ostatními. Nedaruje nic tomuto druhu zla! Natáhl ruku a vší silou jí vlepil facku na tvář. Upadla na zem a chytila se za zasažené místo.

„Co proboha děláš?“ zasyčela naštvaně bolestí. „Tvář a tělo jsou moje jediný jmění.“

„Ubožačko!“

Vyhrkly jí slzy proti její vůli. Nečekala, že si dovolí tak moc ubližovat. I tak chtěla znovu vstát a snažit se ho na druhý pokus obměkčit ladnými křivkami. Tak zněla domluva s Pedrem. Jenže sotva se pokusila stoupnout na nohy, Mikuláš na ni opět plivl a dvakrát kopl. Poprvé do nohou a podruhé do břicha.

Svíjela se bolestí. Tiše naříkala.

Pedro jí chtěl pomoci vstát. Sám strnul zděšením. Překvapila ho Trčkova reakce. Netušil, že nenávist k prodejným ženám zakoření tak hluboko. Domníval se, že maskuje vlastní chtění a že se sám podobného činu neodváží. Doufal, že když Marion podstrčí, podlehne. S protesty, ale ano. Očekával křik, nevybíravá slova, i ta plivnutí. Ale tolik fyzického násilí, když se vlastně dosud nic nestalo?

„Parchante!“ okřikla Pedra Marion, jako by za to mohl.

„Nech ji na zemi a nastup!“ rozkázal nasupěně a pohrával si v ruce s bičíkem, který vzteky vytrhl kočímu. Muž na kozlíku se snažil nevnímat, co se kolem děje. Okounění nepatřilo k jeho práci. Pán ho platil za jiné služby. Uši si ovšem nezakrýval.

Pedro upustil paži dívky a bez dalších slov nastoupil.

„To mě tady necháš? Slíbils mi...“

Dál ze sebe vydávala jen vzdechy. Bičík v rukou muže přistával na jejím těle, až myslela, že pozbyde vědomí. Najednou rány ustaly. Mikuláš s vřelými díky a potutelným úsměvem vrátil bičík kočímu a nasedl do kočáru. Pedro vykoukl ven a sledoval dívku na zemi. Její hebké bílé tělo pokrývaly zakrvácené šrámy. Vypadala mrtvá.

„Tys ji zabil!“ vypískl za zrychlujícího se poklusu koní.

„Žije. Škoda,“ odpověděl krátce a hrdinsky pozvedl krk.

Zůstala tam. Ta, co si dovolovala poplést hlavy mužům a brát si za svoje služby peníze. Pedro jí vlastně nemohl pomoci, ani kdyby chtěl. Najednou se cítil unavený, aby řešil spory děvky na jednu noc. Překvapilo ho tak drastické vyrovnání s ženou. Ale budiž, mocným bylo přáno. Mohl si vymyslet cokoliv, aby ospravedlnil svoje jednání. Mohl říct, že ho okradla, pokusila se odporovat. Kdovíco.

„Zapamatoval sis naši úmluvu? Ne! Nerad čekám,“ řekl mu po několika ujetých metrech Mikuláš a Pedro mu odkýval jeho pravdu.

„Vím, přijmi omluvu.“

„Budiž odpuštěno, mladý dobrodruhu.“

Zdálo se mu to, nebo ne? Mikuláš se pousmál. Jak před chvílí rozséval strach, nyní se cítil vyrovnaný a spokojený. Možná měly ty rány patřit Pedrovi. Ano, on stvořil první důvod zloby, až pak přišla ona. Jenže nepatřil k ženám, ale k váženým mužům. Tresty se mu z větší části vyhýbaly...

***

Cesta do Prahy beze slov unavovala. Pedro se chvíli prospal. Mikuláš nemohl zamhouřit oči. Ne, nevracel se k incidentu u hostince. Na podobné příhody se nikdy nezaměřoval. Ne, že by se mu podobné věci stávaly často. Zcela výjimečně neubrzdil hrubost před svědky. V žádném případě nehodlal svoje chování nijak ospravedlňovat. Na podobné myšlenky a zpovědi před samotným bohem by se měli zaměřit jiní. Zrovna ta... bídná poběhlice!

Pedro se napřímil, protáhl a pousmál. Na oplátku se mu nedostalo žádného pozorného výrazu. Mikuláš Trčka rozhodně nepatřil k zábavným lidem. Naopak k morousům. Pokud šlo o scelování a rozmnožování majetku, nebránil se lepším náladám. Jinak? Zvítězil by na bojišti nudných a nerudných společníků na celé čáře!

„Stejně si myslím, že by ti prospělo se oženit,“ zakousl se Pedro znovu do ošemetného tématu. Nevzdával se příležitosti. V každém muži kolovala jistá dravost po ženských křivkách. Někdo miloval víc, někdo míň. Aspoň jedinou děvu na celý život nemohl odříct. Copak neviděl, jak se mu dny začínají krátit?

„Raději mlč,“ vyřkl vyrovnaně a hleděl si svého přemítání.

„Nezůstanu tiše! Kdo jiný by se ti odvážil říct pravdu do očí? Nikdo! Uznávají tě. A polovina známých se podivuje nad tvou staromládeneckou svobodou, když majetek neustále kypí a kypí.“

„Neodvažují se, protože moje soukromí jim nepřinese žádný užitek.“

„Dobře. Jen tak mezi námi, proč se tolik bráníš ženitbě?“

„A dopadnout jako ty? Nemám žaludek na podobný avantýry.“

„Nikdo nechce, aby sis vybral pochybnou ženskou. Jsi boháč, takže co takhle nevinná květinka z významného rodu? Znáš moji nevěstu?“

„Slyšel jsem. Neviděl.“

„Podívej se!“

Pedro vytáhl z kabátce pomuchlaný obrázek budoucí manželky. Trochu ho narovnal a podal Mikulášovi. Ten se na ni chvilku ze slušnosti díval a vrátil zpět.

„Hezká, gratuluji.“

„Taky bych ti moc rád poblahopřál. Kdy nachystáš svatbu?“

„Nadarmo mluvíš o svatbě. Jediná jistá je snad ta tvoje. V tuto dobu nejevím zájem o žádnou dívku.“

Rázně odsekl a nejraději by se uložil ke spánku. Nenáviděl poslouchat podobné řeči. Poprvé slyšel otázku, kdy se ožení, od matky. Obávala se o jeho osud, protože nikdy neprojevil zájem o ženské sukně. Podruhé se ptal bratr Burian. Se svou drahou polovičkou Kateřinou z Lichtemburka plodili jedno dítě za druhým. Copak se musel od mládí trápit starostí o ženu? Měl vlastně štěstí, že jeho dva další bratři, Melchyzedech a Jiří zemřeli, jinak by se podobného tázání na dlouho nezbavil.

Ožení se. Dříve nebo později snad. Nehodlal se však nyní zabývat něčím, co si dosud nerozmyslel a dobře nenaplánoval.

„A kdy? Čtyřicítka ti začíná obrušovat hrdlo. Hlava se začne svěšovat věkem dolů. Žádná pýcha zvedající tělo do vzpřímené polohy se nevrátí. Stárneš, potřebuješ oporu. Zbytečně se neříká, že vedle mladé ženy omládneš.“

„Moc přemítáš o mém blahu. Zbývá mi dost času...“

„Dost času nemá nikdo. Proč myslíš, že se tak najednou král rozhodl k činu a podstoupil tak dlouhá a složitá jednání s papežem Alexandrem I., aby rozvedl jeho dvě předešlá manželství? Chce se znovu oženit a tentokrát nepůjde o žádný formální sňatek.“

„Zdá se, že jsi zasvěcen do královských záležitostí víc než já.“

„Neznamená, že když jsi důvěrný přítel uherského a českého krále Vladislava Jagellonského, tak máš navrch. Co se týče žen, vyhrávám. Beatrix se může vrátit do rodné Neapole a Barbora Braniborská zůstat tam, kde dosud podřimovala. Na trůn nasedne jiná adeptka.“

„Víš kdo?“

„Já? Kdepak, dosud ne. Šeptá se toho víc. Sám se zeptej Vladislava. Možná ti i prozradí něco o plození dětí kvůli dědictví.“

„On je král, já ne.“

„Tvoje nabité statky nejspíš zdědí myši v obilí.“

„Hmmm,“ zamručel nevrle a mlaskl z nervozity. Svou celoživotní píli rozhodně nehodlal vyhodit zbůhdarma do nějaké díry. Uznával, že věrná a hezká manželka by přinesla užitek. Kde ale potkat pozemského anděla? Ať se na dívky a ženy kolem sebe koukal sebevíc, neviděl v nich víc než hříšné svazky.

Vladislav Jagellonský ho svou naléhavostí k rozvodům překvapil. Ne, příliš se snahy se zbavit zbytečných závazků, ale další ženitba? Neodkladnost? Ano, tak dlouho si s Vladislavem připadal podobný. Stejný hlad za jměním. Ohledně postoji k ženám se rovněž shodovali. Rozdíl dělal Trčkův náboj k cestování a obchodům a Vladislavova lhostejnost ke každé činnosti.

Seznámení s nejvyšším představitelem země mu nedělalo problémy. Jeho otec Burian I. zasedal u zemského soudu a později se stal nejvyšším písařem českého království. Sám král Jiří z Poděbrad ho za výbornou pomoc odměnil. Jakmile se vystřídali panovníci, nic se neměnilo. Možná, pokud by se k moci dostal jiný, ale Vladislav? Neškodný král „Dobře“ se snažil s každým vyjít. Žádné roztržky, hněv a nesrovnalosti neměl v oblibě. Povinnostem se vyhýbal, jak mohl. Šlo o takového měkkého a přívětivého člověka, který sotva stačil na politické šarvátky falešných rádců. Dal raději každému za pravdu, než by zkoumal, kde se vlastně kus správné pravdy nalézá.

Malý panovník. Ale dobrák! Dobračisko, které si rádo žilo na vysoké noze, aniž by uspokojivě vycházelo s důchodem panovníka. Rovněž Mikuláš mu půjčoval. Královské dluhy však rovnou mazal a vybíral si je jinde než vrácenými mincemi. Král měl samozřejmě přístup k mnoha lidem a zde nastupoval Mikulášův talent vytvořit z malého penízku slušnou kupku a z jednoho domku celou vesnici...

V Praze si zjistí víc o rozvodech a případné nové nevěstě. Zatím té královské.

„A kdybys chtěl, pomohu ti s výběrem věrný ženušky. Jasně, okoukneš, aby vypadala trošku pěkně. I menší krasotinka odložená navěky do kouta zní příjemně, kdyby přinesla pořádný věno. Nu což, vysvobodíš ji z domácího prokletí. Hlavně, aby schopně rodila děti.“

„Žádnou šeredu nepotřebuju. Jedině pěknou s čistým svědomím a vybranými mravy.“

„Cože? Přemluvil jsem tě?“

„Neříkal jsem nic konkrétního.“

Pedro se potutelně ušklíbl. Viditelně zaznamenal snahu o změnu. Bohatý Trčka se ožení a on se zasloužil o změnu osudu! Chacháá, užije si ještě dost legrace.

„Klidně upřesni detaily. Jde o čistě chlapskou rozmluvu, která se nedostane z vnitřku tohohle kočáru.“

„Jsi tak mladý. Nechápeš spoustu věcí.“

„Já a mladý? Je mi dvacet, tobě jednou tolik. Přesto ti chybí základní vzdělání. Ehmm, co se žen týče... neměl bys zajít nejdřív do hostince? Nemyslím Marion. Znáš aspoň jednu, která se ti zas tolik neprotiví?“

„Žádnou podobnou neznám! Sex je hřích, ten se neučí. Raději se častěji pomodlím za svou duši, aby mi odpustili, co učiním pro zachování rodu.“

„Ano, modli se! Nejlépe nahý a umlčený vínem. Žena si s tebou poradí sama.“

„Co to mluvíš?“

„Blábolím nesmysly. Nechceš? Ještě nás čeká dlouhá cesta, klidně spolu probereme seznam vhodných nevěst. Mám většinu z nich v oku. Vyberu jen panenské kandidátky, pokud možno ty, které vypadají, že vydrží ve věrnosti a nic víc než věrnosti.“

„Dobře. Pobavme se a začni.“

„Isabella Loreánská.“

„Ta Španělka?“

„Má štíhlé tělo, třicet let na krku a dva zemřelé muže. Vdova se čtyřmi dětmi.“

„Beru pouze bezdětné.“

„Jacqueline Moulin z Amboise. Nos jako dravec a tlusté nohy. Známka dobré milenky.“

„Hmm, neberu. Zkus další v pořadníku.“

„Ernestina Campoli z Neapole.“

„Celkem pěkná, jenže Italka. To nemáš jinačí končiny než cizinu? Rád bych zůstal s rodem doma a netahal se na druhý konec světa.“

„Marie Kutnohorská z Medvědova.“

„Slyšel jsem, že trpí šíleností. Hlavně požaduji zdravou. Smrti si člověk užije dost, i když ji nečeká.“

„Kateřina Liptovská z Lažour. Mimochodem umělkyně. Krásně maluje obrazy a vyšívá. Tu bys mohl chtít.“

„Její otec ji ale přislíbil úplně někomu jinému.“

„A co Eva z Jasaneče?“

„Počkej, není jí náhodou míň než deset let? Nedávno jsem v Jasaneči pobýval a zdála se mi příliš dětská.“

„Asi jsem se spletl. Má ještě sestru.“

„Vdanou!“

„Dobře, tak mi dej chvilku na rozmyšlení. Nevypadá to tak snadně, jak se původně zdálo.“

„To tedy ne!“

„Katharina Phillipi z Momonó.“

„Říkal jsem, že o cizinky nemám zájem... a to je kdo? Odkud? Ani trochu mi její jméno není povědomé.“

„Nevím, kdo a kde. Vymyslel jsem si ji i místo vznešeného původu.“

„Ctěný dohazovači, tímto tě propouštím ze svých služeb,“ odpověděl mu Mikuláš a uvelebil se k spánku. V kočáru se budou drkotat ještě nejméně dvě hodiny a rád by se trošku prospal a nevyčerpal veškerou energii na bezduchý rozhovor s lovcem žen, kterého si brzy skřípne jedna jediná.

Ovšem uznával, hledání nevěsty nepředstavovalo žádnou jednoduchou věc.

2. Opočno, červen roku 1501

Netrpělivě sesedl z koně a předal ho k ustájení. Nestávalo se mu často, aby ho pohltila chuť k radostnému pohvizdování jako dnes. Konečně se dočká! Rozsáhlé opočenské panství s městečkem, Semechnice, Trnov, Dobřínov, Lično a mnohými dalšími vesnicemi, Kamenice, Svojanov, hrad Lichnice, statky, pole a lesy rozprostírající se v úchvatné krajině Orlických hor a v jejich podhůří... Sám by musel zavítat do lejster opatřených pečetí, kde všude najde místa, s uvítacími slovy, „Náš pane!“ Tihle všichni se rovněž od brzké doby naučí zvolávat oslovení: „Naše paní! Naše milovaná paní!“

Dosud sice nebyla ruka v rukávě, ale předpokládal, že šlo pouze o zdvořilé gesto čekání. Lhůta na rozmyšlení se jistě nijak neprotáhne. Kdo by odmítl tak vznešeného a bohatého ženicha? Ani jeho přítel Jan ze Šelmberka, příslušící ke starému českému šlechtickému rodu, by se nevzmohl na krátké pomátnutí na rozumu, kterým by odvrátil splnění Mikulášova přání.

Rozhodl se nečekaně. Náhoda mu nastolila nejkrásnější kvíteček z dívčích řad, a ačkoliv se snažil několik měsíců zapomenout na úsměvy a upřímný zájem dívky o nenucenou konverzaci s ním, nezvládal. Silná vůle zbytečně protahovala neomylný zásah do srdce.

Nakonec bouchl do stolu a poručil si: „Dost odpírání a předstírání, že mi nikdy žádná žena nevkročí do cesty tak, abych ji navždy nevzal pod ochranu vlastní moci! Pokud si nějaká paní zaslouží žít na Opočně, zvolím Kateřinu ze Šelmberka a na Kosti!“

A skutečně se právě vrátil vyjednávač od Jana ze Šelmberka. Jeho jménem ho požádal o ruku dcery a o podmínky k povolení a vykonání sňatku.

S mladičkou a neobyčejně krásnou Kateřinou se poprvé setkal v lednu 1501. Na svatbě Pedra Kupky a Anny z Velehradiště a Matějova. Svatba se konala v útočišti na jeho poměry skromném, uprostřed malého dvorce Velehradiště.

Ačkoliv nešlo o žádný zajímavý a vznešený rod, kterému by příslušela náklonnost z řad nejmocnějších šlechticů, stalo se. Liana Cassini s mužem se dobře postarali, aby se sňatek syna dostal do podvědomí významných šlechtických kruhů.

Povedlo se. Zavítali sem představitelé uznávaných dynastií. Mikuláš Trčka zde zahlédl zástupce Švamberků, Lichtenštejnů, z Lipé, Vartemberků a Šelmberků. Kromě nich i mnoho bezvýznamných či níže postavených lidiček, kteří nejspíše vypomohli Lianě k seznámení s vyššími stupínky společnosti. Dorazili i vyslanci z Budína s gratulací od samotného krále. Vladislav Jagellonský se samozřejmě nedostavil, i kdyby mu to královská etiketa přikazovala. Známý svou leností k cestování se zmohl akorát k nadiktování několika gratulačních slov k budoucí manželské cestě a k zaslání skromného daru.

Kdyby se mu Mikuláš sám nezmínil, o jaké hosty zde nebude nouze, neučinil by ani tak málo.

„Zahleď se do některé rozkošné duše a příští oslava v bílém náleží tobě,“ zašeptal mu Pedro chvilku po příjezdu do sálu s hlavní hostinou a ihned se vzdálil s rozjařeným výrazem. Nemohl si urvat z role ženicha čas na delší domluvy, ale občas si Mikuláše dobíral posunky a napřaženým ukazováčkem, aby si všiml té a oné dámy u okna, stolu, na třetí židli od plné mísy okořeněných ryb či postávající blízko hudebníků.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zazděná zaživa.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.