Děkujeme Vám za nákup této e-knihy. Jsme rádi, že můžeme touto cestou přinášet dobré zprávy do světa digitálních médií.

Jestliže se Vám podařilo dokument stáhnout z nějakého webu bez placení, tak si jej, prosím, pořiďte ještě jednou, férově, na našich webových stránkách http://www.paulinky.cz/obchod/E-knihy/. Může se Vám zdát, že je to zbytečné a že chceme na e-knihách vydělávat. I vydání e-knihy nás něco stojí, zejm. autorská práva, překlad a redakční práci. Vaše platby nám tak umožňují vydávání dalších elektronických titulů.

Nakladatelství Paulínky

www.paulinky.cz

František
Jorge Mario Bergoglio

Pokora, cesta k Bohu

Dórotheos z Gazy

O obviňování sebe sama

© Editorial Claretiana, 2005
Lima 1360 – C1138ACD Buenos Aires

© Nakladatelství PAULÍNKY, 2013
Petrská 9, 110 00 PRAHA 1
Tel.: 222 311 206
E-mail: paulinky@paulinky.cz www.paulinky.cz

ISBN 978-80-7450-095-4 (Tištěná kniha)
ISBN 978-80-7450-283-5 (PDF)
ISBN 978-80-7450-284-2 (ePUB)
ISBN 978-80-7450-285-9 (Mobipocket)

Předmluva k českému vydání

Právem si můžeme položit otázku, jaký význam mají dnes pro nás myšlenky Dórothea z Gazy o obviňování sebe sama a co přináší úvod, který k nim napsal někdejší kardinál Jorge Mario Bergoglio, současný papež František. Otec Jorge Mario jako rektor jezuitského kolegia doporučil tuto starobylou duchovní praxi nejprve mladým řeholníkům a zhruba o dvacet let později – již jako arcibiskup – ji opět připomněl všem kněžím, řeholníkům a angažovaným laikům diecéze Buenos Aires.

Jak diecézní synoda v životě místní církve, tak i řeholní formace v životě jednotlivce je v jistém smyslu startovací čarou, která předznamenává nový začátek. Podobnou startovací čarou v životě celé církve je i začátek nového pontifikátu. Výběr z textů, v nichž Dórotheos z Gazy objasňuje význam duchovní praxe obviňování sebe sama, nám dává nahlédnout, v jakém duchu se nesou začátky otce Bergoglia, jenž je nyní novým papežem Františkem. Nepředkládá nejnovější ideje či projekty, ale odkazuje nás k víc než patnáct století starému duchovnímu dědictví pouštních otců, kterým je umění hluboké pokory. Cesta ke zlepšení vzájemných vztahů, po němž vždy touží každé společenství – řeholní, rodinné, farní, diecézní i společenství celé církve –, nevede přes neúprosné kárání těch druhých, ale pouze přes pokorné uznávání své vlastní nedokonalosti.

Prolog

Při otevření arcidiecézní synody^1 jsem požádal, abychom ji prožívali v duchu modlitby – ať se za ni modlíme a v duchu pokání spolu s modlitbou přinášíme Pánu i nějaké sebezapření. Navrhoval jsem, aby tímto sebezapřením byla snaha nemluvit jeden o druhém špatně. Domnívám se, že to každého z nás něco stojí, a proto je to podle mne dobrá oběť.

Pomlouvání škodí duchu jednoty církve. Svatý Augustin tuto skutečnost vyjádřil slovy: „Někteří lidé soudí unáhleně, osočují, pomlouvají a kritizují. Jsou zaměstnáni domněnkami o tom, co nevidí, a rozšiřováním toho, o čem nemají ani ponětí“ (Kázání, 47). Kritizování nás vede k tomu, že se zaměřujeme na nedostatky a chyby druhých, a tak se považujeme za lepší. O tomto postoji svědčí i farizeova modlitba v chrámu (srov. Lk 18,11-12) a sám Ježíš nás varoval, abychom se nesoustředili na třísku v oku druhého, když nevidíme trám ve vlastním oku.

Mluvíme-li o druhých špatně, ubližujeme tím celé církvi, neboť nezůstáváme u pouhých komentářů, ale jsme také agresivní (alespoň ve svém srdci). Svatý Augustin nazývá kritika „nenapravitelným člověkem“. „Nenapravitelnými lidmi jsou ti, kteří nevěnují pozornost svým vlastním hříchům a zaměřují se na hříchy druhých. Nehledají, co by se mělo změnit, nýbrž to, do čeho by se mohli zakousnout. A jelikož nemohou omluvit sami sebe, jsou vždy připraveni obviňovat druhé!“ (Kázání, 19). „Jediné, co těmto lidem zbývá,“ říká Augustin, „je nemoc nevraživosti – nemoc, která je o to vážnější, oč více se považují za silné (Komentář na Žalm 32,29). Proti tomuto duchovnímu zlu, jímž je pomlouvání druhých, nabízí křesťanská tradice − již od dob prvních pouštních otců − praxi obviňování sebe sama.

Před mnoha lety jsem na toto téma napsal článek. Ačkoli byl určen mladým řeholníkům, myslím si, že může být užitečný všem. Nabízím jej jako svůj příspěvek k tomuto synodálnímu shromáždění. Článek byl inspirován některými spisy Dórothea z Gazy, které jsou následně připojeny.

Ať nás Pán provází arcidiecézní synodou v duchu modlitby a oběti, jíž bude naše snaha nemluvit špatně jedni o druhých.

Kard. Jorge Mario Bergoglio SJ,
Buenos Aires, 16. července 2005,
Památka Panny Marie Karmelské

1 Synoda arcidiecéze Buenos Aires (Asamblea arquidiocesana) se konala v roce 2005.

Obviňování sebe sama^1

11. Úvaha Dórothea z Gazy nás vede k zamyšlení nad problematikou obviňování sebe sama, nad tím, co tato praxe působí v duchovním životě, a zvláště pak nad tím, jak ovlivňuje vzájemnou jednotu v rámci společenství.

Není nic výjimečného, když se v komunitách – ať už místních nebo provinčních – vyskytnou skupiny, které usilují o to, aby získaly převahu právě jejich názory a zájmy. Dochází k tomu tehdy, když místo láskyplné otevřenosti vůči bližnímu dostanou prostor vlastní názory. Pak už se nehájí to, co je společné celé rodině, ale jen ta část, která se týká jednotlivce. Členové už neusilují o jednotu, jež utváří Kristovo tělo, ale soustřeďují se na konflikt, který rozděluje, rozdrobuje a oslabuje. Pro formátory a představené pak není vždy snadné vést takové společenství k tomu, aby vytvářelo rodinné ovzduší, především, je-li třeba vychovávat k určitým vnitřním postojům, které jsou samy o sobě sice nenápadné, ale ovlivňují celé společenství.

Jedním z pevných postojů, které si musí osvojit srdce mladých řeholníků, je schopnost obviňovat sebe sama, neboť když tato schopnost chybí, jsou položeny základy pro vznik různých zájmových skupin a rozdělení.

V této práci představíme několik textů Dórothea z Gazy, jimž předchází krátký komentář o tom, s jakými důsledky pro komunitní život je spojena schopnost člověka hledat vinu v sobě samém.

2. Především je třeba odložit všechny podvědomé konotace, jež by obviňování sebe sama spojovaly s jakýmkoli pokrytectvím, které považuje hledání vlastních chyb za něco infantilního či skrupulózního.

Naopak, tato schopnost předpokládá výjimečnou odvahu otevírat se neznámým věcem a dovolit druhým, aby nahlédli hlouběji, než sahá první dojem. Znamená to odložit masky, aby se ukázala pravda.

Základem schopnosti obviňovat sebe sama (která je vlastně pouhým prostředkem) je pevné rozhodnutí pro antiindividualismus, rozhodnutí vytvářet kolem sebe rodinné klima a budovat církev. Jedná se o rozhodnutí, které nás vede k tomu, abychom jednali jako dobří synové a dobří bratři a posléze dospěli i k tomu, že budeme dobrými otci. Schopnost obviňovat sebe sama tedy předpokládá základní otevřenost společenství.

3. Pokušení individualismu, které nás stále více svádí k tomu, abychom v životě společenství vytvářeli malé zájmové skupinky, je vždy založeno na nějaké pravdě (která může být skutečná, částečná, zdánlivá nebo falešná) 2 . Obvykle se jedná o nějaké zdůvodnění, jímž se omlouváme a zároveň uklidňujeme. A toto zdůvodnění pramení z ducha podezíravosti a nedůvěry.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pokora, cesta k Bohu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.