Jakub a čarovná kolobežka

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.albatros.sk

www.albatrosmedia.sk

Zuzana Csontosová

Jakub a čarovná kolobežka – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

sa s plným batohom pomaly vracal z mesta. Sľúbil otcovi, že to bude tentoraz on, kto pred víkendom nakúpi. Mal na to celé odpoludnie, no zase sa pozabudol pri počítači. Ani si nevšimol, kedy sa zotmelo a na nebi sa ukázali hviezdy. Ulica bola prázdna a pochmúrna. Ako pusto toto miesto pôsobí, napadlo Jakubovi. Hlavou mu prebleskla spomienka na útulný dom so záhradou, kde sa kopili záhony kvetov a niekde z kúta sa ozývalo spokojné pradenie jeho obľúbeného strakatého kocúra. Vedome však zahnal myšlienky na starý domov. Sú to už tri roky, odkedy sa s otcom presťahovali.

Bol práve na konci ulice, keď prešlo okolo auto a osvetlilo tmavý kút. Pri smetiaku sa niečo zablyslo! Chlapec bol zvedavý, čo to môže byť. Zohol sa k zemi a rukou nahmatal kovový predmet. Opatrne ho zdvihol. Veď to vyzerá ako kolobežka! Bola hrdzavá a ošúchaná, len kde-tu bolo vidieť červenú farbu, ktorou sa kedysi pýšila. Jakub sa usmial – takéto objavy miloval. Pripomenulo mu to deň, keď si u dedka v dielni všimol pohodený starý bicykel, na ktorom sa kedysi vozil do školy jeho otec. Ako sa tešil, keď sa mu ho podarilo opraviť! Dedko potom išiel rovno do hostinca pochváliť sa svojim starým kamarátom, akého má šikovného vnuka. Jakub postavil kolobežku na chodník a skúsil na ňu opatrne nastúpiť. Len kúsok sa previezol – a z kolobežky vypadlo predné koleso.

Niežeby sa Jakub práve túžil voziť po uliciach – keď prišiel domov zo školy, vždy to u neho vyhral počítač –, ale kolobežku ešte nikdy nemal. Možno by ju mohol opraviť a potom za niečo vymeniť alebo predať. Preto sa rozbehol domov ukázať svoj nový objav. Cestou k bytu ešte zašiel do pivnice a zobral otcovu kabelu s náradím. Dúfal, že ak bude treba, otec mu pomôže s opravou.

Jakub otočil kľúčom vo dverách bytu a vzápätí pocítil sklamanie. Dvere boli zamknuté. To znamená, že otec sa ešte nevrátil zo služby. Zapol v izbe svetlo a položil kolobežku na zem. Čo keby ju zase skúsil opraviť sám? Zajtra ju vyskúša vonku a potom sa pochváli otcovi. Šikovne pripevnil koleso skrutkami a skúsil sa na ňu postaviť. Vyzerá to tak, že kolobežka funguje! Žeby ju niekto vyhodil kvôli takejto maličkosti? rozmýšľal, keď si ľahol na posteľ. Ale bol už taký unavený, že zaspal bez toho, aby sa prezliekol do pyžama.

V ten večer sa mu opäť snívalo, že bol s dedkom na záhrade za ich nízkym domčekom. Mama pohodlne sedela vo veľkom plátennom kresle a čítala Jane Austenovú. Otec si ju doberal, že zase číta zamilovaný román, a ona so smiechom odvetila, že si precvičuje angličtinu, aby cez prázdniny všetko nezabudla. Mama bola zaiste najkrajšia učiteľka angličtiny: s dlhými ryšavými vlasmi a naozajstným anglickým prízvukom. Vtom prišiel Jakub na bicykli a veselo zazvonil na starom zvončeku.

Crrn, crrn, ozvalo sa do ticha. Jakub na chvíľku otvoril oči, ale rýchlo ich opäť zavrel, aby sa mu sen nestratil.

Crrrn!

To sa mi iba snívalo, prečo by v noci zvonil telefón? povedal si Jakub, prevrátil sa na druhý bok a spal ďalej.

Crrn, crrn, ozvalo sa po chvíľke.

Telefón aj zvonec majú predsa iné zvonenie, to sa mi určite snívalo.

Crrrrrrrrrrn! Crrrrrrrrrrrrrn!

Čo, horí? Zvonenie neutíchalo a ozývalo sa priamo v jeho izbe! Jakub rozsvietil lampu a zistil, že mu vedľa postele zvoní jeho kolobežka.

„Kooonečne! To ti teda trvalo!“ povedala mu.

„To si ty? Ako to, že rozprávaš?“

„Ďakujem, že si ma opravil,“ povedala mu kolobežka. „Bála som sa, že na tom smetisku úplne zhrdzaviem. Nastupuj! Vezmem ťa na výlet!“

„Teraz? V noci?“ poškriabal sa Jakub po hlave. „To by sa otcovi určite nepáčilo.“

„Samozrejme, že nie, no nikto mu to nevytrúbi!“

Jakub bol rozospatý, ale kolobežka bola taká neodbytná, že s ňou predsa len vyšiel von. Studený vzduch ho úplne prebral. Zaujímalo ho, čo to hovoriace čudo teraz urobí.

„Juchúúú!“ zaradovala sa kolobežka. „Ideme!“

Jakub predpokladal, že hovoriaca kolobežka pôjde sama, začne poskakovať po chodníku alebo sa rozbehne rýchlosťou vetra a o pár minút sa ocitnú na kraji mesta, no ona sa ani nepohla.

„Tak čo je? Prečo nejdeš? Pozri na tie prázdne ulice! Môžeme ísť tak rýchlo, ako sa nám zachce!“

Chlapec sa rozbehol s kolobežku po dlhej ulici smerom k Starému mestu. No len čo tam prišli, pocítil únavu. Po chrbte mu stekal pot a začala ho bolieť noha, o ktorú sa opieral. Ďalej už nevládal.

„Človek by si myslel, že keď si čarovná, budeš jazdiť sama!“ povedal Jakub.

„Čo si malý? Ja nie som žiadna blbosť na baterky. Som seriózna stará kolobežka a najradšej jazdím tak, ako sa jazdilo odjakživa. Aj preto ma vyhodili. Kúpili si novšiu, vraj je moderná, skladacia, a keď sa prepne, môže ísť sama. Pche! Predstav si to! Takto sa mi odvďačili.“

„Vyhodili hovoriacu kolobežku? To mi nejde do hlavy.“

„Boli takí hlúpi, že ani nevyskúšali, čo všetko dokážem. Keby na mne jazdili, zistili by, že... aaale, to je jedno! Aj tak som sa s nimi necítila dobre. Stále ma len osočovali. Tvrdili, že na takejto starej rárohe sa už nikto nevozí. Celý čas som dúfala, že budeme spolu chodiť na výlety, no vždy ma nechali trčať doma. A keby si počul, ako rozprávali! Ani ti to nemôžem zopakovať. Povedala som si, že s takými ľuďmi sa vôbec nemienim baviť. Ale teraz je to už jedno, pretože som s tebou,“ povedala kolobežka a zhlboka si vydýchla. „Milujem nočné mesto! Pozri, ako je krásne osvetlené!“

Jakubovi prišlo kolobežky ľúto. Vyzerá to tak, že doteraz si veľa zábavy neužila. Prešiel s ňou popod Michalskú bránu a potom niekoľkými úzkymi uličkami na Hlavné námestie.

„Aká prekrásna fontána!“ nadchýnala sa kolobežka. „Poďme si ju obzrieť!“

Jakub si sadol na okraj okrúhlej fontány a pozoroval radnicu s okolitými starými budovami. Mama to tu milovala, pomyslel si. Zazdalo sa mu, že sa práve vynára z nočnej hmly: v károvanom kabáte, kožených čižmičkách a dlhom pletenom šále. Pripomenulo mu to Vianoce spred niekoľkých rokov. Mama sa na vianočné trhy vždy teplo obliekala, len hlavu si nezakrývala – a to ani keď mrzlo a na vlasy jej padali veľké snehové vločky. Kým sa Jakub s otcom pozerali na koncert, ona chodila od jedného stánku k druhému a štíhlymi prstami sa jemne dotýkala strieborných anjelov a vyzdobených jedľových svietnikov. Starostlivo si schovala do kabelky niekoľko malých balíčkov, kým sa k nim opäť nepridala. V rukách niesla dva poháre vareného vína a veľký koláč pre Jakuba.

Ako tak o tom rozmýšľal, prepadla ho ešte väčšia slabosť a únava.

„Pôjdeme ďalej?“ ozvala sa do nočného ticha kolobežka. „Možno hore na hrad...“

„Neboj sa, všetko ti ukážem. Ale teraz už chcem ísť domov,“ povedal Jakub a nastúpil na kúzelnú kolobežku.

Na druhý deň kolobežka prehovorila Jakuba, aby ju zobral so sebou do školy. Jakub mal veľkú chuť o svojom objave niekomu povedať – lenže kto by mu toto uveril? Otcovi by to možno aj prezradil, ale niečo mu našepkávalo, že vykladať dospelákovi o rozprávajúcom stroji by bolo zvláštne. Ako šiel na svojej novej kolobežke do školy, na rohu ulice takmer zrazil Ruda s Vladom.

„Dávaj pozor, tučniak, lebo nás prevalíš!“ osopili sa na neho.

Jakub prešiel okolo bez toho, aby im odpovedal. Najlepšie bude, keď si zatiaľ všetko nechám pre seba, pomyslel si. Nevedel si predstaviť, že by niekomu prezradil svoje nové tajomstvo.

„Čo to bolo?“ zarazila sa kolobežka. „Ešte nikdy som nestretla niekoho tak drzého! A prečo si im na to nič nepovedal?!“

„Neviem. Keď si ich nevšímam, je to jednoduchšie,“ odvetil Jakub.

Kolobežka sa rozhorčila ešte viac. „Takže ťa otravovali už viackrát? Ako si dovoľujú nazvať ťa tučniakom? Ja by som im teda dala! Ale čo je toto?“ zarazila sa, keď zastali pred starou sivou budovou, z ktorej miestami opadávala omietka. Na veľkých oknách chýbali záclony a cez sklá bolo vidieť staré neónové lampy. Dvor tvorilo len parkovisko, nebol tam ani jediný strom.

„Chcela si vidieť našu školu, nie?“ povedal Jakub. „Alebo si čakala hotel Grand? Vidíš, že sem prichádza kopec detí. Zostaňme už radšej ticho, ináč budeme podozriví.“

Kolobežka chcela ešte niečo dodať, ale Jakub mal pravdu. Kolobežky ani bicykle predsa bežne nerozprávajú. Čo ak by si ju všimol niekto z Jakubových spolužiakov a snažil by sa ju ukradnúť! Niekto ako tí dvaja... V škole už zvonilo, keď kútikom oka ešte zahliadla, ako Vlado niečo šepká Rudovi a pozerá smerom k nim. Rudo vybuchol do smiechu a nohou zahasil cigaretu.

Kolobežka sedela celé dopoludnie učupená pod Jakubovou lavicou. Spočiatku to pre ňu vyzeralo na riadnu nudu. Dookola sa niečo odpočítavalo, spočítavalo, opakovalo... Už skoro zaspávala, ale prebralo ju krátke zvonenie. Po prestávke vstúpila do triedy čiernovlasá učiteľka v dlhej vlnenej sukni a veľkých okuliaroch. Mala ostrý nos aj bradu a kolobežke sa zdalo, že vyzerá prísne a stroho. No len čo začala rozprávať o spisovateľovi Victorovi Hugovi, tvár sa jej rozjasnila a v očiach sa jej zjavilo nadšenie. Kolobežka sa s ňou v mysli preniesla do Paríža, do obrovskej katedrály Notre Dame, kde bol Quasimodo zvonárom. On, najškaredší človek v celom meste, hrbatý a so znetvorenou tvárou, sa zamiloval do krásnej mladej cigánky Esmeraldy. Učiteľka rozprávala celý dej spamäti, pričom niektoré pasáže citovala, a všetky mená vyslovovala ako rodená Parížanka. Ako krásne znie francúzština, rozmýšľala kolobežka a so zatajeným dychom počúvala, ako celý príbeh skončí. A hoci to nemohlo dopadnúť smutnejšie, kolobežke bolo aj tak krásne pri srdci. „Aaaach,“ povzdychla si rozcítene, až sa smerom k Jakubovi obzrelo niekoľko spolužiakov. Ten celý očervenel a pod lavicou ju kopol nohou. Ešteže kolobežky nevedia plakať, pomyslel si, to by sme tu mali hotový kar.

„A prečo by sme sa aj my nemohli ísť pozrieť do Francúzska?“ nechápavo sa spýtala kolobežka, kým si Jakub balil veci do školy.

„Paríž je na míle ďaleko. Azda si nemyslíš, že budem šliapať takú diaľku! Trvalo by mi to celé mesiace!“

„Naozaj?“ zarazila sa. Svet bol oveľa väčší, ako predpokladala. Takto sa do Francúzska nikdy nedostane. Jedine, že by... že by bol čas povedať mu o sebe... Pôvodne si myslela, že všetko zamlčí. Milovala jazdenie po uliciach – pripomínalo jej to časy, keď sa svet toľko neponáhľal, a ak sa ľudia chceli niekam dostať, museli sa sami posnažiť. A z výšok jej bolo trochu nevoľno. No Francúzsko bolo pre ňu príliš veľkým lákadlom. Bratislavu už predsa videla. Ak sa chce dostať ďalej ako pod Michalskú bránu, budú musieť cestovať rýchlejšie.

Dlhou nemocničnou chodbou prechádzal rýchlymi krokmi Jakubov otec. Ponáhľal sa na operačnú sálu, kde ho už čakali. Kolegovia ho volali stále častejšie – aspoň pokiaľ mali veľmi vážny prípad. Jakubov otec vedel, že to opäť dopadne tak ako minulý týždeň, keď dvaja lekári ochoreli. Z práce sa nedostane skôr ako nadránom. Preto aj dnes volal Jakubovi, že sa večer neuvidia. Bude mu to musieť vynahradiť.

Inokedy by bol Jakub sklamaný, no dnes mu hlavou vírili úplne iné myšlienky. Práve sa dozvedel, že jeho kúzelná kolobežka vie lietať! A nielen to: ona vie vetrom uháňať rýchlejšie ako lietadlo! Za niekoľko hodín sa môžu presunúť tisíce kilometrov!

A tak kým si jeho otec na sále drhol ruky vodou a nasadzoval si sterilné oblečenie, Jakub sedel vo svojej izbe a dohadoval sa s kolobežkou.

„Neboj sa, určite sa budem vedieť vrátiť späť,“ povedala kolobežka, no veľmi presvedčivo to neznelo.

„Skutočne? A ako trafíš, keď sa vôbec nezaujímaš o mapy?“ opýtal sa Jakub.

„No dovoľ! Skrátka si niekam vyrazíme a do rána sme tu. My lietajúce tvory to máme v sebe! Trafíme kamkoľvek – aj bez mapy. Videl si už bociana, ako letí s atlasom sveta? Doletí, kam potrebuje, a vráti sa späť presne po tej istej trase! Intuícia! To ale tebe nič nehovorí. Zaujímajú ťa len čísla a súradnice!“

Jakub sa nakoniec nechal presvedčiť, hoci v mozgu mu blikalo červené výstražné svetielko. Jedenkrát by to predsa mohol vyskúšať. Myšlienka na lietanie ho natoľko uchvátila, že sa mu podarilo nasilu zahnať všetky obavy. Červené svetielko na chvíľu vybledlo...

Jakub pozrel na hodiny. Jedna hodina! Tak dlho sa s kolobežkou dohadovali? Myslel si, že bude vyrážať úplne rozospatý, ale od vzrušenia ho únava rýchlo prešla. Otvoril okno, kolobežka sa vzniesla nad zem, opatrne prešla ponad parapet a obaja vyleteli von! Kolobežka zvýskla od radosti.

„Fíha! Naozaj to funguje!“ zvolal Jakub.

„Jasné, ale poriadne sa drž, nech nespadneš dole!“ varovala ho kolobežka. „Je to oveľa rýchlejšie, ako keď jazdíme po zemi.“

Jakub sa tešil na to, ako bude vyzerať svet zhora, no nanešťastie ich práve vtedy zastihla jedna z tých nocí, keď si človek nedovidí ani na špičku nosa. Po večernej búrke sa pod nimi kopila hustá hmla. Obloha bola zamračená a spod tmavých oblakov nevykukla jediná hviezdička. A hoci mu teraz stačilo len stáť a pevne sa držať, aj tak po čase pocítil únavu a rozmýšľal, že by nebolo zlé oddýchnuť si na nejakom peknom mieste.

„Nezdá sa ti, že letíme pridlho? A povieš mi už, kam sa chceš dostať?“ opýtal sa kolobežky. „Začína mi byť hrozne teplo!“

„Nooo, nemala som presný plán. A trochu som sa pozabudla!“ ospravedlňovala sa kolobežka a hlas sa jej zachvel. „Ale išla som stále rovno, to mi môžeš veriť. Tak dlho som neletela, až som zabudla, aká viem byť rýchla. Vieš, ja som vždy snívala, že preletím diaľky. A moria. Myslím, že sme práve ponad nejaké preleteli. Nebolo príjemné vdychovať ten vlhký vzduch? A aké zdravé! Pre nás kolobežky síce ani nie, ale dúfala som, že ty to oceníš.“ Bolo jej už jasné, že sa stratili a zaleteli oveľa ďalej, ako mala v pláne. Tušila, že jej nový majiteľ bude zúriť. No ten bol viac zhrozený ako nahnevaný.

„More? Zbláznila si sa? Máš vôbec tušenie, kde sa nachádzame?“

„No tak prepáč, myslela som si, že chceš ísť na poriadny výlet! Mohol si povedať, že mám zaletieť na váš školský dvor,“ povedala kolobežka a začala urazene škrípať, až sa Jakub bál, že spadne.

Tak toto mi chýbalo, pomyslel si Jakub. Najradšej by kolobežke poriadne vynadal, ale bolo mu jasné, že bez nej sa nikdy nedostane späť.

„Veď sa hneď neurážaj,“ odvetil. „Nenapadlo mi, že vieš lietať tak rýchlo. Stratili sme sa a teraz musíme zistiť, kde sme. Pozri, pod nami vidím mesto! Poďme sa tam pozrieť, aj tak si musím oddýchnuť.“

Ako Jakub pozoroval cudziu krajinu, vôbec si neuvedomil, že je už svetlo. Nachádzali sa tisíce kilometrov od domova, na mieste, kde bol čas posunutý o celých šesť hodín dopredu. Kolobežka opatrne pristála na mieste, kde ich nik nevidel – teda, aspoň jej sa tak zdalo –, a odtiaľ sa ulicami presunuli ďalej. Naokolo bolo veľmi veľa ľudí a zdalo sa, že ich dokonca pribúda. Najzvláštnejšie však bolo, že v tej mase sa prechádzali aj zvieratá, takže tu bolo ešte rušnejšie. Jakub sa začal cítiť neisto. Vyzeral inak ako miestni ľudia, ktorí mali tmavšiu pleť a pestrofarebné oblečenie. Nikoho tu nepoznal, nemal so sebou žiadne peniaze. Zdalo sa mu, že rozprávajú po anglicky, ale znelo to nezvyčajne.

„Pozri, tam sa niečo deje!“ povedala mu kolobežka. Bolo tu toľko ľudí, že si ani nemusela dávať pozor, aby ju nik nepočul.

„Vyzerá to ako trhovisko,“ odpovedal Jakub. „Poďme sa tam pozrieť.“

Jakub sa – tak ako vždy – snažil vyzerať nenápadne. Nemal rád, keď sa naňho obracalo príliš veľa pozornosti. No tu aj malé dieťa hneď videlo, že nie je domáci – a keďže mal bledú pleť, musel pricestovať zďaleka. Miestni v tom videli príležitosť presvedčiť ho, aby si od nich niečo kúpil. Kto na neho pozrel, vôbec by neveril, že vo vrecku nemá ani cent.

„Aká krásna predavačka,“ povedala kolobežka potešene a pozrela na pôvabnú dievčinu v dlhých ružových šatách. „Toto sa mi páči! Predáva zemiaky a zeleninu, rozloženú len tak na zemi, a k tomu sa oblečie, akoby šla do paláca! A koľko má šperkov!“ Kolobežka nevedela, či sa má skôr pozerať na trblietavú čelenku, prstene na rukách, dlhý krk ovešaný náhrdelníkmi alebo štíhle členky ozdobené retiazkami. „Tá sa určite nahodí, aj keď ide len za dom vyniesť smeti.“

Dievčina v ružových šatách sa usmiala na Jakuba a zvala ho, aby si k nej prišiel nakúpiť. Hneď nato ho oslovil predavač s voňavým korením a rybami, potom predavač s hodvábnymi šatkami a tkanými kobercami... Podišiel k nemu aj „taxikár“ s bicyklom, ktorý ťahal malý dvojmiestny koč, a pozýval ho na prehliadku mesta. Jakub nevedel, kam sa má skôr pozerať.

„Neobzeraj sa toľko a radšej dávaj lepší pozor, lebo inak niekoho prejdeme!“ povedala kolobežka Jakubovi a vzápätí zacítila niečo pod kolesom.

„Múúúú!“ ozvalo sa za nimi. „Múúúúúúúúúú!“

Jakub sa nesmelo obzrel a pri tvári zacítil teplý dych. Priamo do očí mu pozerala nazlostená krava, do ktorej nechtiac narazil. Alebo to bol býk? Býk či krava, to je jedno! Pevne sa chytil držadiel a z celej sily kolobežku rozbehol. V tom strachu úplne zabudol na to, že kolobežka vie lietať. No to by bolo aj tak príliš nebezpečné. Nápadní boli aj na zemi.

„Áááááááááááááááá!“ vyľakala sa kolobežka.

Jakub šliapal ďalej až za najbližší roh domu. Už to vyzeralo, že sa stratili krave z dohľadu. Ako sa však za rozzúreným zvieraťom obzeral, plnou rýchlosťou vrazil do stánku s ovocím. Kolobežka sa prevrátila a Jakub pristál rovno v košíku s datľami! Po zemi sa rozkotúľali jablká, slivky, veľké kokosové orechy aj bobule hrozna. A medzi to všetko spadol ešte vydesený predavač! Jakub sa rýchlo ospravedlňoval, chcel pomôcť poukladať rozhádzané ovocie, no len čo chytil do ruky prvé dva orechy, znova zahliadol špicaté rohy na besnej hlave. Orechy hodil na zem, rýchlo vyskočil na kolobežku a uháňal na koniec námestia. Pritom si ani nevšimol, ako sa na držadle zachytilo vrecúško s banánmi, ktoré si práve kupovala dievčina v pestrofarebnom sárí. Jakub šliapal najrýchlejšie, ako vedel, no stále za sebou cítil namosúrené fučanie! Už chápem, prečo ľudia trávia čas behaním dokola po atletickej dráhe. Keď ich bude naháňať krava, určite sa im to zíde, hovoril si v duchu. Mal som aj ja trénovať. Keď ma tá obluda naberie na rohy aj s kolobežkou, bude so mnou koniec. A doma sa to ani nikto nedozvie.

„Hoď po nej banány!“ zakričala zúfalá kolobežka.

„Čože? Aké banány?“ nechápal Jakub.

„Určite je hladná! Na držadle mám vrecko s banánmi! Rýchlo!“

Jakub strhol vrecko a hodil ho za seba. Umieram od hladu, pomyslel si, a pritom tu hádžem jedlo po nejakej krave!

Krava prestala utekať, hneď ako dostala jedlo. Schmatla strapec banánov a hltala ho aj s vrecúškom. Kým prežúvala, Jakub sa jej stratil z dohľadu. Našiel si tichú zastrčenú uličku a vyčerpaný sa zvalil na zem.

„Fučíš ako krava,“ rozchichotala sa kolobežka.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jakub a čarovná kolobežka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.