Dnes bude všetko inak

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www. nakladatelstviplus.cz

www.albatrosmedia.sk

Maria Sempleová

Dnes bude všetko inak – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Venované Georgeovi a Poppy, a do istej miery aj Ralphymu

Copyright © 2016 by Maria Semple

Translation © Marián Gazdík, 2017

Cover Illustration © Geoff McFetridge

E-book konverzia © Grafické a DTP studio Fragment, 2017

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-0216-4

ISBN e-knihy 978-80-566-0270-6 (1. zverejnenie, 2017)

Dnes bude všetko inak. Dnes budem prítomná. Dnes sa budem pozerať do očí každému, s kým sa budem rozprávať, a budem ho pozorne počúvať. Dnes si zahrám stolovú hru s Timbym. Vyprovokujem sex s Joeom. Dnes budem hrdá na svoj výzor. Osprchujem sa, oblečiem si vhodný odev a prezlečiem sa do jogového úboru iba na hodinu jogy, na ktorej sa dnes naozaj zúčastním. Dnes nebudem nadávať. Nebudem hovoriť o peniazoch. Dnes bude zo mňa vyžarovať pohoda. Budem mať uvoľnenú tvár, neustále na nej bude vládnuť úsmev. Dnes budem vyžarovať pokoj. Budem prekypovať láskavosťou a sebaovládaním. Dnes budem kupovať miestne produkty. Dnes budem svojím najlepším ja, budem človekom, akým som schopná byť. Dnes bude všetko inak.

TRIK

Lebo ten druhý spôsob nefungoval. Zobudiť sa len preto, aby vám uplynul deň, dokým zasa pôjdete spať. Vydržať to so zaťatými zubami bola hanba, urážka cti a bolo veľmi nepravdepodobné, že to človek vôbec prežije. Zmiznúť ako duch, krátke rozptýlenie, otupenosť spôsobená zhonom. (Toto všetko si len predstavujem, lebo nemám ani potuchy, ako som sa cez to dostala; moje vedomie sa uchýlilo pod zem ako žaba na zimný spánok.) Opustiť svet v horšom stave len tým, že ste v ňom boli. Slepota voči deštrukcii, ktorá mi je v pätách. Slepnúci pán Magoo z kresleného filmu.

Ak ma prinútia, aby som bola úprimná, tu je opis toho, aký svet som opúšťala minulý týždeň: horší, horší, lepší, horší, taký istý, horší, taký istý. Žiadny súpis vecí, od ktorých by sa človek nadúval od pýchy. Vravím vám, nemusím zanechať svet lepší. Dnes budem žiť podľa Hippokratovej prísahy: v prvom rade neublížiť.

Aké ťažké to môže byť? Vysadiť Timbyho, ísť na hodinu poézie (obľúbená časť môjho života!), dať si obed so Sydney Madsenovou, ktorú nemôžem ani vystáť, ale aspoň si ju môžem vyčiarknuť zo zoznamu (o tom viac neskôr), vyzdvihnúť Timbyho a vrátiť sa k Joeovi, ktorý poskytuje všetok tento šialený blahobyt.

Snažíte sa zistiť, prečo robím vedu z jedného obyčajného dňa a nafukujem bežné problémy? Lebo existujem ja a vo mne je zviera. Bolo by to zvrátené a zároveň úžasné, keby sa to zviera vo mne premietlo na veľké plátno, šokovalo by a vydesilo, a spôsobilo by to senzačnú katastrofu, o ktorej by sa hovorilo donekonečna. Keby som dokázala uskutočniť toto, mohla by som jednoducho: slávnostne obetovať samu seba pre umelecké predstavenie. Trpká pravda? Zviera vo mne sa premieta na smutne malé plátno: poľutovaniahodné mikrotransakcie, ktoré obyčajne zahŕňajú Timbyho, mojich priateľov alebo Joea. Som podráždená a stravuje ma strach, keď som s nimi; keď nie som, som rozcitlivená a trepem hlúposti. Ha! Nie ste šťastní, že ste v bezpečnej vzdialenosti, za zavretými dverami, za vytiahnutými žalúziami? Ó, ale choďte. Som milá. Naschvál zveličujem. Vôbec to také nie je.

A tak sa začal deň, v tej chvíli, ako som sa odkopala spod paplóna. Klap-klap-klap Jojových pazúrov na podlahe z tvrdého dreva sa zastaví pred spálňou. Prečo, keď si paplóny odkopne Joe, nedobehne Jojo s klapotaním a nečaká v zúfalej nádeji? Ako môže rozoznať na opačnej strane zavretých dverí, že som to ja a nie Joe? Raz mi to depresívne vysvetlil cvičiteľ psov: že Jojo zachytil môj pach. To, že jeho predstava o nirváne je mŕtvy tuleň vyplavený na pláž, mi vnuká otázku: Mala by som si eště pospať? To nespravím. Dnes nie.

Nemala som v úmysle nehovoriť o Sydney Madsenovej.

Keď sme s Joeom pred desiatimi rokmi dorazili z New Yorku do Seattlu, boli sme pripravení založiť si rodinu. Ja som práve zabalila svojich päť únavných rokov v Looper Wash. Všade, kam ste sa pozreli, bol Looper Wash. Tričká, nálepky na nárazníky, podložky pod myš. Ja som Vivian. Ja som Dot. Pamätáte sa. Ak nie, pozrite sa do najbližšieho obchodíku za jeden dolár, v koši pre dve veci za cenu jednej, ale už prešiel nejaký ten čas.

Joe, chirurg, špecialista na ruky, sa stal akousi legendou, pretože zrekonštruoval dlaň toho rozohrávača, ktorému sa palec ohol dozadu a nikto nevedel, či bude ešte niekedy hrať, ale ďalší rok sa vrátil a vyhral superpohár. (Už sa nepamätám na jeho meno, ale aj keby som sa pamätala, nemohla by som ho prezradiť kvôli zachovávaniu tajomstva medzi lekárom/pacientom/všetečnou manželkou.)

Joe dostával pracovné ponuky odvšadiaľ. Prečo si vybral Seattle? Joe, milý katolícky chlapec z okolia Buffala, si nevedel predstaviť, že by vychovával deti na Manhattane, mojej prvej voľbe. Uzavreli sme dohodu. Pôjdeme hocikam, kam bude chcieť ísť on, na desať rokov a vrátime sa do New Yorku na desať; jeho mesto na desať, moje mesto na desať, hore a dole, až do smrti. (Dohodu, na ktorú celkom pohodlne zabudol, mohla by som dodať, keď vidím, ako sa blíži desiaty rok a on ani nepípol o sťahovaní.)

Ako každý vie, byť vychovaný ako katolík aj s polovicou mozgu znamená stať sa ateistom. Na jednom z našich zjazdov skeptikov (áno, kedysi sme si fakticky vedeli nájsť čas na to, aby sme zašli autom do Filadelfie pozrieť sa na skeptika Penna Jiletteho, ako diskutuje s rabínom! Ach, zase byť bezdetní... alebo nie?) Joe počul, že Seattle je najmenej náboženské miesto v Amerike. Bolo rozhodnuté: Seattle.

Členka správnej rady organizácie Lekári bez hraníc zorganizovala po tom, ako sme sa do mesta prisťahovali, pre mňa a Joea párty na privítanie. V pohode som sa odviezla do jej panského sídla pri Washingtonovom jazere preplneného predmetmi moderného umenia a budúcimi priateľmi, len sa s nimi zoznámiť. Po celý život ma ľudia mali radi. Okej, poviem to: zbožňovali ma. Nechápem prečo, pre moju hroznú osobnosť, ale dajako to fungovalo. Joe vraví, že je to preto, lebo som žena najpodobnejšia chlapom, akú kedy stretol, ale sexi a bez nejakej emocionálnej membrány. (Kompliment!) Prechádzala som z miestnosti do miestnosti, predstavili ma sérii dám, navzájom zameniteľných v ich decentnosti a láskavosti. Bolo to, akoby ste stretli niekoho, kto vám povie, že rád kempuje, a vy na to: „Och! Práve som sa zhovárala s dakým, kto ide na desaťdňový výlet spojený s raftingom dole po Hadej rieke, celkom iste by ste sa mali s ním stretnúť,“ a ten človek povie: „To som bol ja.“

Čo môžem povedať? Mám hroznú pamäť na tváre. A mená. A čísla. A hodiny. A dátumy.

Celý ten večierok sa mi zlial do veľkej škvrny, keď mi jedna žena chcela horlivo poukazovať super obchody, ďalšia zastrčené turistické trasy, iná taliansku reštauráciu otca Maria Bataliho na Námestí Pioneer, ďalšia najlepšieho zubára v meste, ktorý má na strope lesklú maľbu s plachtiacim tigrom, a ďalšia sa zas chcela podeliť o svoju gazdinú. Jedna z nich, Sydney Madsenová, ma pozvala na obed na druhý deň do reštaurácie Tamarindový strom v čínskej štvrti.

(Joe má takú jednu vec, ktorú volá test časopisu. Je to reakcia na to, keď otvoríte schránku a vytiahnete nejaký časopis. V momente viete, či ste rád, že ste dostali časopis, alebo vás to sklame. Preto si nepredplácam New Yorker a predplácam si Us Weekly. Keď Sydney Madsenovú podrobím časopiseckému testu, je ekvivalentom Ušného šelestu dnes.)

Ten prvý obed: tak veľmi si dávala pozor na slová, tak úprimne sa usmievala, všimla si drobnú škvrnku na vidličke a veľmi úzkostlivo sa obracala na čašníka, aby jej priniesol novú, doniesla si vlastné čajové vrecko a požiadala o horúcu vodu, povedala, že nie je veľmi hladná, takže čo keby sme si rozdelili môj papájový šalát, oznámila mi, že nikdy nevidela Looper Wash, ale že si zvykne rezervovať DVD v knižnici.

Kreslím dosť jasný obraz zabrzdenej bezútešnosti, sebeckej hlúposti, lacnej strašidelnosti? Vidlička pofŕkaná vodou nikdy nikoho nezabila! A čo tak kupovať DVD? Najedzte sa v reštaurácii, tak budú naďalej fungovať! A zo všetkého najhoršie, Sydney Madsenová bola slušná, úprimná, bez akejkoľvek smietky humoru a rozprávala veľmi... pomaly... akoby... jej... otrepané... frázy... boli... zlaté... dukáty.

Bola som v šoku. Život v New Yorku tak ovplyvní dievča, dodá mu falošný pocit, že svet je plný zaujímavých ľudí. Alebo aspoň ľudí, ktorí sú nejako zaujímavo šialení.

V istej chvíli som sa na stoličke tak prudko zamrvila, že sa Sydney naozaj spýtala: „Nemusíš ísť na dámsku toaletu?“ (Dámsku toaletu? Dámsku toaletu? Zabiť ju je málo!) Tá najhoršia časť? Všetky tie ženy, s ktorými som rada súhlasila, že pôjdem na túru a po obchodoch! Nebola to kopa žien. Všetky boli Sydney Madsenová! Došľaka aj s hmlou! Stálo ma to všetky sily, aby som zastavila jej prúd nových pozvánok ako z požiarnej hadice: víkend v jej plážovom domčeku na ostrove Vashon, kde ma predstaví manželke dakoho kvôli tomuto, autorovi dákej divadelnej hry kvôli tamtomu.

Utiekla som s revom za Joeom.

Joe: Mala si si dávať pozor na niekoho, kto tak horlivo získava nových priateľov, lebo to znamená, že nijakých nemá.

Ja: Preto ťa milujem, Joe. Ty všetko tak ľahko vyriešiš. (Joe riešiteľ. A nemilujte ho, čo?)

Prepáčte mi, že som to o Sydney Madsenovej tak dlho naťahovala. Chcem povedať toto: už desať rokov sa jej nedokážem zbaviť. Je to priateľka, akú nemám rada, priateľka, o ktorej neviem, čo robí, lebo som bola prvýkrát príliš otupená, aby som sa jej to spýtala, a bolo by hrubé sa jej to pýtať teraz (pretože nie som hrubá), priateľka, na akú nemôžem byť príliš hnusná, lebo jej to nedocvakne (lebo nie som hnusná), priateľka, ktorej opakujem nie, nie, nie, a predsa ma stále naháňa. Je ako Parkinson, nedokážete sa z neho vyliečiť, iba zmierňujete symptómy.

Práve zvonia na obed.

Prosím, majte na pamäti, že som si vedomá toho, že obed s niekým nudným je problém s výberom butiku. Keď poviem, že mám problémy, nehovorím o Sydney Madsenovej.

Jojo cupká po ulici, princ z Belltownu. Ach, Jojo, ty hlúpučký energický a slepo oddaný tvor, tvoje ušká plieskajú pri každej lotrovine. Aké výstižné, tá pýcha, s akou prijímaš, že s tebou chodím von ja, tvoja nesmrteľná milovaná bytosť. Keby si tak vedel...

Aký to bol skľučujúci pohľad, každý mesiac nový panelák, vyšší než ten predchádzajúci, každý preplnený mäkkýšmi s modrými odznakmi Amazonu, ako každé ráno prúdia z maličkých bytov smerom k môjmu bloku, hlavy ponorené do škatuliek a nikdy sa nepozrú hore! (Robia pre Amazon, takže viete, že sú bez duše. Jediná otázka je, ako bez duše?) Vďaka tomu túžim po dňoch, keď bola Tretia avenue len ja, prázdne výklady a jeden uletenec, ktorý vreští: „Takto sa píše Amerika!“

Vonku pred budovou stál Dennis pri svojom smetiaku na kolieskach a dopĺňal vrecká na hovienka. „Vy dvaja, dobré ráno.“

„Dobré ráno, Dennis!“ Namiesto toho, aby som prefičala okolo ako zvyčajne, zastavím sa a pozriem sa mu do očí. „Aký si mal zatiaľ deň?“

„Ach, nemôžem sa sťažovať,“ odvetil. „A ty?“

„Môžem sa sťažovať, ale nebudem.“

Dennis sa zachichotal.

Dnes už mám čistý zisk.

Otvorila som dvere do bytu. Na konci haly: Joe klopí zrak na stôl, čelo má prilepené o noviny, ramená roztiahnuté so zohnutými lakťami, ako keby ho zatýkali.

Bol to ubíjajúci obraz, obraz čistej porážky, to posledné, čo by som si kedy spojila s Joeom...

Žuch.

Dvere sa zavreli. Odopla som Jojovi obojok. Kým som sa vystrela, môj zničený manžel zmizol vo svojej kancelárii. Nech ho trápilo čokoľvek, nechcel o tom hovoriť.

Môj prístup? Pracuje za mňa!

Jojo dobehol k svojmu žrádlu v štýle chrta, keď sa mu zadné laby vyšvihnú popri predných. Keď zistil, že je to rovnaké suché krmivo, aké tam bolo pred prechádzkou, ovládol ho zmätok a pocit zrady. Urobil jeden krok a hľadel na isté miesto na dlážke.

Timbyho svetlo sa s kliknutím zaplo. Chvalabohu, vstal ešte pred budíkom. Vošla som do jeho kúpeľne a našla som ho v pyžamku na skladacích schodíkoch.

„Bré ráno, zlatíčko. Pozrime sa, si úplne hore.“

Prestal s tým, čo robil. „Môžeme si dať slaninu?“

Timby v zrkadle čakal, kým odídem. Sklopila som zrak. Ten malý rýchly koník Draw McGraw unikol môjmu zraku. Nezameniteľný hrkot dačoho z ľahkého plastu. Mejkap Sephora 200!

Nebola to ničia vina, iba moja, lebo Mikuláš dal Timbymu do pančuchy súpravu s mejkapom. Takto si kupujem extra čas v nákupnom centre Nordstrom, keď poviem Timbymu, aby sa prehŕňal v kozmetike. Tamojšie dievčatá zbožňovali jeho jemnú povahu, jeho telíčko ako vrecko cukru, jeho piskľavý hlas. Čoskoro mu už začali robiť mejkap. Neviem, či sa mu páčil väčšmi mejkap, alebo to, že ho obskakoval húf blondínok. Len tak zo žartu som zdvihla súpravu veľkosti malej knižky, ktorá sa otvorila a rozprestrela sa na šesť rôznych tácok s mejkapom (!), ktoré obsahovali dvesto (!) tieňov, leskov na pery, pudreniek a čojaviem čoho všetkého. Človek, ktorý prišiel na to, ako napratať tak veľa do niečoho takého malého, by mal vážne pracovať pre NASA. Ak to ešte stále existuje.

„Ale uvedomuješ si, že do školy nepôjdeš s mejkapom, však?“ povedala som mu.

„Ja viem, mami.“ Vzdychol si a pokrčil plecami, akoby to mal priamo z kanála Disney. Zase ja môžem za to, že sa to v ňom zahniezdilo. Po škole bude detská skladačka!

Vyšla som z Timbyho izby. Jojo stojaci v obavách sa zachvel od úľavy, že ešte stále žijem. Keďže vedel, že pôjdem do kuchyne pripraviť raňajky, vyhnal ma k svojej miske so žrádlom. Tentoraz sa mu uráčilo trochu z neho zožrať, jedným očkom na mňa zazeral.

Joe sa vrátil a robil si čaj.

„Ako to ide?“

„Ty si ale pekná,“ vyhlásil.

V zhode so svojím veľkolepým plánom na tento deň som sa osprchovala, obliekla a obula som si kožené oxfordky. Keby ste sa mi pozreli do skrine, videli by ste ženu s vyhraneným štýlom. Šaty z Francúzska a Belgicka, z ktorých som odtrhla cenovky, lebo Joea by trafil šľak, a každý typ čiernych topánok na plochej podrážke... opakujem, netreba hovoriť o cene. Kúpiť ich? Áno. Dať si ich na seba? Väčšinou to stojí priveľa energie.

„Dnes večer príde Olivia,“ povedala som so žmurknutím a už som ochutnávala rôzne vína a rigatoni v reštaurácii Tavolàta.

„Čo keby vzala Timbyho von, aby sme mali trochu času sami pre seba?“ Joe ma prudko objal okolo pása a pritiahol si ma k sebe, ako keby sme neboli párik päťdesiatročných.

Viete, komu ja závidím? Lesbičkám. Prečo? Pre lesbické vyhasnutie v posteli. Zjavne po prvotnom ošiali horúceho sexu si ho lesbický pár celkom prestane užívať. Úplne to dáva zmysel. Keď ženy ostanú odkázané samy na seba po tom, čo sa im narodia deti, prestanú byť sexuálne aktívne. Nie je pre to nijaká evolučná potreba. Naše mozgy to vedia, naše telo to vie. Kto sa cíti sexy po tvrdej drine materstva, s tukovými vankúšikmi a čoraz plochejším zadkom stredného veku? Ktorá žena chce, aby ju niekto videl nahú, nehovoriac o tom, aby sa dakto hral s jej prsami, ktoré sú teraz mäkké ako piškótové cesto, alebo sa dotýkal jej brucha, ktoré je špongiovité ako chlebovník? Ktorá žena chce predstierať, že je celá vzrušená, keď jej vagína vyschla?

Ja, ja som tá, ak nechcem, aby ma vymenili za mladší model.

„Je čas na voľno,“ povedala som Joeovi.

„Mami, toto sa zlomilo.“ Timby vošiel so svojím ukulele a buchol ho na linku. Podozrivo blízko ku košu. „Ten zvuk je úplne pokašľaný.“

„Čo navrhuješ, aby sme urobili?“ spýtala som sa ho a dúfala, že ho to vyprovokuje na to, aby povedal kúp nové.

Joe zdvihol ukulele a zabrnkal na ňom. „Je trochu rozladené, to je všetko.“ Začal ladiť struny.

„Hej,“ ozvala som sa. „Odkedy vieš naladiť ukulele?“

„Som muž mnohých tajomstiev,“ vyhlásil Joe a naposledy ľúbezne zabrnkal.

Zhltli sme slaninu a francúzske toasty, vypili sme všetky smoothie. Timby bol hlboko zabraný do Archie Double Digest. Úsmev mi zamrzol na perách.

Pred dvoma rokmi, keď som sa cítila ako hrozný mučeník, že musím každé ráno robiť raňajky, Joe odsekol: „Ja platím celý tento cirkus. Mohla by si, prosím ťa, zliezť z kríža a urobiť raňajky bez toho, aby si furt vzdychala?“

Viem, čo poviete: Aký debil! Aký sexistický hulvát! No Joe mal pravdu. Plno žien by rado urobilo ešte čosi horšie za skriňu plnú šiat z Antverp. Od tej chvíle to bola služba s úsmevom. Volá sa to, že viete, kedy máte zariskovať.

Joe ukázal Timbymu noviny. „Pinball Expo sa blíži. Chceš ísť?“

„Myslíš, že mašina kaskadéra Evela Knievela bude ešte stále pokazená?“

„Takmer určite,“ poznamenal Joe.

Odovzdala som báseň, ktorú som vytlačila a husto opatrila poznámkami.

„Okej, tak kto mi pomôže?“ spýtala som sa.

Timby nezdvihol zrak zo svojho Archieho.

Joe to vzal. „Fu, Robert Lowell.“

Začala som recitovať spamäti: „Pustovníčka, dedička Nautilovho ostrova, stále prežívajúca zimu v sparťanskej chalúpke; jej ovce sa stále pasú nad morom. Jej syn je biskup. Jej farmár prvý radný v našej dedine...“

„Jej farmár je prvý radný,“ povedal Joe.

„Zásah. Jej farmár je prvý radný.“

„Mami!“

Utíšila som Timbyho a pokračovala so zavretými očami: „... v našej dedine; ona už je ako dieťa. Túžil som po usporiadanom súkromí storočia kráľovnej Viktórie, ona vykúpi všetky ruiny na jej pobreží a necháva ich strhnúť. Sezóna je chorá – stratili sme nášho letného milionára, ktorý akoby vypadol z katalógu L. L. Beana z Maine...“

„Mami, pozri sa na Joja. Vidíš, ako si bradu opiera o packy?“

Jojo sa uvelebil na svojom ružovom kosoštvorci, aby mohol sledovať, či mu niekto nehodil žrádlo, biele labky mal jemne prekrížené.

„Óó,“ zvolala som.

„Požičiaš mi svoj telefón?“ spýtal sa Timby.

„Len si užívaj svojho miláčika,“ poradila som mu. „Nemusí sa to zvrhnúť na elektroniku.“

„To, čo robí mama, je bombové,“ povedal Joe Timbymu. „Stále sa učí.“

„Učím sa a zabúdam,“ vyhlásila som. „Ale ďakujem.“

Poslal mi vzdušný bozk.

Pokračovala som v odriekaní: „Jeho deväťuzlovú loďku predali na aukcii lovcom homárov...“

„No, nemilujeme Joja?“ spýtal sa Timby.

„Áno.“ Jednoduchá pravda. Jojo je ten najzlatší pes na svete, sčasti bostonský teriér, sčasti mopslík, sčasti dačo iné... Je biely s čiernou škvrnkou na oku, uši ako netopier, sploštená hlava a kučeravý chvost. Pred inváziou Amazonu, keď som tu bola len ja a štetky na ulici, jedna z nich poznamenala: „Vyzerá to, ako keby Barbie mala pitbula.“

„Tatko,“ oslovil otca Timby. „Nemiluješ Joja?“

Joe sa pozrel na Joja a zvážil otázku. (Ďalší dôkaz Joeovej nadradenosti: myslí predtým, ako hovorí.)

„Je trochu divný,“ skonštatoval Joe a vrátil sa k básni.

Timby položil vidličku. Mne klesla sánka.

„Divný?“ zvolal Timby.

Joe zdvihol zrak. „Uhm. Čo?“

„Ach, tatko. Ako to môžeš povedať?“

„Len tam tak sedí celý deň a vyzerá deprimovaný,“ vyhlásil Joe. „Keď prídeme domov, nezdraví nás pri dverách. Keď sme tu, tak iba spí, čaká, kým mu nespadne žrádlo do misky, alebo len hľadí na vchodové dvere, ako keby mal migrénu.“

Pre Timbyho a pre mňa jednoducho neexistovali slová.

„Ja viem, čo má on z nás,“ poznamenal Joe. „Len neviem, čo máme my z neho.“

Timby vyskočil zo stoličky a ľahol si na Joja, jeho spôsob objatia. „Ach, Jojo. Ľúbim ťa.“

„Pokračujme.“ Joe preletel pohľadom po básni. „Ide ti to super. Sezóna je chorá...“

„Sezóna je chorá,“ začala som. „Stratili sme nášho letného milionára, ktorý akoby vypadol z katalógu L. L. Beana z Maine....“ ... K Timbymu: „Ty. Priprav sa.“

„Vysadíš ma vonku alebo ma odprevadíš dnu?“

„Len ťa vysadím. Mám Alonza o osem tridsať.“

Keď bolo po raňajkách, Jojo vstal z vankúša. Ja s Joeom sme hľadeli, ako prešiel k vchodovým dverám a zízal na ne.

„Neuvedomil som si, že som kontroverzný,“ poznamenal Joe. „Sezóna je chorá.“

Je ľahké zistiť, kto chodil na katolícku školu, podľa toho, ako zareaguje, keď sa vezie hore do Vrchu kráľovnej Anny a zbadá školu na Galer Street. Ja som nechodila, takže pre mňa je to len mohutná tehlová budova s obrovským plochým dvorom a nepravdepodobne úžasným výhľadom na prieplav Puget Sound. Joe chodil, takže celý zbledne, keď sa mu vrátia spomienky na mníšky, ktoré ho bijú po rukách pravítkom, na kňazov hroziacich Božím hnevom a na násilníkov, ktorí sa voľne prechádzajú po chodbách a kradnú okuliare.

Kým sme zastali na mieste, kde sa majú odovzdávať deti do školy, dvakrát som dokonale zarecitovala tú báseň a tretí raz pre šťastie. „Jednej tmavej noci sa môj prastarý Ford škriabal po lebke vrchu. Počkaj, je to správne?“

Zlovestné mlčanie zo zadného sedadla. „Hej,“ vyčítavo som sa ozvala. „Sleduješ ma vôbec?“

„Sledujem, mami. Ide ti to perfekt.“

„Perfektne. Príslovky končia na ne.“ Timby nebol v odraze spätného zrkadla. Otočila som zrkadlo do tvaru osmičky a zbadala som, ako sa nad niečím krčí. „Čo robíš?“

„Nič.“ Znovu nasledovalo piskľavé šušťanie plastu.

„Hej! Nijaký mejkap.“

„Tak potom prečo mi to Santa vložil do pančuchy?“

Obrátila som sa, ale Timby dvere otvoril a zavrel. Kým som sa otočila, už upaľoval po predných schodoch. V odraze vchodu školy som zazrela Timbyho viečka zamazané rúžom. Stiahla som bočné okno.

„Ty malý lotor, vráť sa!“

Auto za mnou zatrúbilo. Ach, nuž, teraz je už problémom školy.

Pristihnem sa, ako upaľujem preč z Galer Street s vyhliadkou na sedem hodín bez dieťaťa. Hurá, dajme si hudbu s bendžom, ako pri filmových scénach úteku.

Ja sám som peklo; nikto tu nie je – len skunky, ktoré hľadajú v mesačnom svite niečo na zožratie. Pochodujú na tlapkách po Main Street: biele pásiky, červený plameň mesiaca v očiach pod vyprahnutou vápencovou vežou rahna trinitárskeho kostola. Stojím na vrchu zadných schodov a dýcham silný vzduch – matka skunkov s kolónou mláďat žerie z koša odpadkov, vrazí svoju klinovitú hlavu do pohára kyslej smotany, spustí svoj pštrosí chvost a nezľakne sa.“

Dala som to, slabiku po slabike.

Alonzo mi podáva ruku. „Gratulujem.“

Viete, ako sa vám mozog zmení na kašu? Ako sa to začne, keď ste tehotná? Smejete sa, plná zázrakov a konšpirácie, a vyhrešíte sa. Ja a môj tehotenský mozog! Potom porodíte a vám sa nevráti mozog? Ale dojčíte, takže sa smejete, ako keby ste boli členom exkluzívneho klubu? Ja a môj dojčiaci mozog! Ale potom prestanete dojčiť a dopadne na vás strašlivá pravda: Váš dobrý mozog sa nikdy nevráti späť. Vymenili ste slovnú zásobu, jasnosť mysle a pamäť za materstvo. Poznáte to, keď ste uprostred vety a uvedomujete si, že na konci si budete potrebovať vyvolať isté slovo, a obávate sa, že to nebudete schopní urobiť, ale už ste uprostred hovorenia, takže sa rútite vpred a potom zastanete, lebo ste dorazili na koniec, ale to slovo nedorazilo? A nejde vám ani o desaťdolárové slovo, ktoré hľadáte, ako polemika alebo znamenie, ale dvojdolárové slovo ako zreteľný, takže skončíte so slovom úžasný?

Tak sa pripojíte k bande tupcov, ktorí opisujú všetko slovom úžasné.

No, bohovsky ma to vystrašilo. Mala som napísať memoáre. Áno, veľká časť mojich memoárov mali byť ilustrácie. S tým nie je problém. Háčik bol v slovách. S knihou som nemohla jednoducho tárať ďalej, ako som bola zvyknutá. Všetko predstavovala ekonómia. A ekonómia sa nediala kvôli vyššie spomenutému zlému mozgu.

Dostala som úžasný nápad zaostriť si svoj nástroj tým, že sa budem učiť básne naspamäť. Moja matka bola herečka, zvykla si recitovať Shakespearove monológy, skôr ako išla spať. Bolo to úžasné. (A je to tu! Úžasné! Keby môj mozog nebol taký zlý, mohla by som povedať: Bol to dôkaz toho, že bola disciplinovaná a patrične vzdelaná a možno mala tušenie o svojom tragickom osude.) Tak som urobila to, čo by urobil každý: Zdvihla som telefón, zavolala na Washingtonovu univerzitu a spýtala sa na ich najlepšieho učiteľa poézie.

Už rok sa stretávam s Alonzom Wrennom každý štvrtok ráno v Lole na súkromných hodinách. Vyberie mi báseň. Recitujem ju spamäti a rozhovor uháňa tam, kam sa dá. Zaplatím mu päťdesiat babiek plus raňajky. Alonzo by kúpil raňajky mne, taká veľká je jeho láska k poézii, ale mám silnejšiu vôľu, takže to prijme aj so šušťavou bankovkou s ladnosťou básnika.

„Čo ste si mysleli?“ spýtal sa Alonzo.

Bol to veľký chlap, mladší ako ja, s hrivou myšacej farby nad nesmierne láskavou tvárou. Vždy mal na sebe oblek, v lete ľanový, v zime vlnený. Dnes mal čokoládový s leskom; musel byť značkový, a pod ním košeľu farby pergamenu. Kravatu mal z moaré, vreckovku zloženú vo vrecku mal bielu a naškrobenú. (Joea matka nútila nosiť oblek a kravatu, keď išiel k zubárovi, aby ukázal „úctu k povolaniu“. Malý Joe s kravatou v zubárskom kresle = zaľúbiť sa až po uši.)

„Môžeme začať s tým, čo sa konkrétne v básni deje?“ požiadala som Alonza. „Ako sa to nazýva? Diskrétna udalosť?“

„Konkrétna príležitosť.“

„Konkrétna príležitosť!“ zvolala som. „To by ste si mali zvoliť za názov svojej autobiografie.“

„Asi by som dal prednosť Diskrétnej udalosti.“

Rozbalila som svoju báseň s poznámkami a začala som. „Začína sa pustovníčkou dedičkou, ktorá žije po celý rok na letnom ostrove. Predstavujem si Maine.“

Alonzo prikývol, zvažoval to ako možnosť.

„Jej farmár,“ povedala som. „Je to jej manžel?“

„Skôr niekto v jej službách, kto obrába jej pôdu.“

„Ako vy ste môj básnik,“ povedala som.

„Ako ja som váš básnik.“

„Je tam plno oranžovej,“ povedala som. „Ale aj červenej. Modrý vrch sa mení na líščiu červenú. Červená sa vráti neskôr s červenými krvinkami a očami skunkov. Bože, nejde vám puknúť srdce pre rozprávkového natierača? Nechcete si ísť niečo kúpiť do jeho obchodu? Nechcete ho dať dokopy s pustovníčkou dedičkou?“

„Teraz, keď sa o tom zmieňujete,“ poznamenal Alonzo so smiechom.

„Potom básnik vykročí z tieňov. Dovtedy hovorí ‚náš‘, ale potom sa to zmení na ‚môj‘‘. Nazýva sa básnik alebo rozprávač?“

„Rozprávač,“ potvrdil Alonzo.

„Zjaví sa rozprávač. Je to naozajstný šok, keď sa báseň pretočí dookola ako aligátor a povie: ‚Myseľ nemám v poriadku.‘“

„Čo viete o Robertovi Lowellovi?“

„Len to, čo sa mi chystáte povedať.“

Prišlo naše jedlo. Alonzo si vždy objednal Tomove veľké raňajky. Tie sú s chobotnicami a slaninou. Ja si vždy objednám dennú ponuku, praženicu z bielkov s ovocím. Bože, som taká deprimovaná.

„Môžem si dať vašu slaninu?“

„Robert Lowell sa narodil v rodine bostonských brahmanov,“ uviedol Alonzo a položil si hrubé pásiky na tanier. „Po celý život bojoval s duševnou chorobou a každú chvíľu sa dostával na psychiatrické kliniky.“

„Á,“ zrazu som dostala nápad. Zamávala som na čašníčku. „Viete, ako predávate sušienky, cukríky a takú cesnakovú nátierku? Môžete mi pripraviť darčekový kôš?“

Pre Sydney Madsenovú. Ďalšia otravná vec bolo to, ako mi vždy nosila malé darčeky. Dnes bude všetko inak, aj ja jej jeden prinesiem.

Alonzo pokračoval. „Básnik John Berryman naznačuje, že ‚Hodina skunkov‘ opisuje chvíľu, keď ‚ja‘ básne...“

„‚Ja‘ básne?“ musela som sa zasmiať. „Ste medzi priateľmi. Len to povedzte: Robert Lowell.“

„Keď si Robert Lowell uvedomí, že naňho ide depresia, pre ktorú ho hospitalizujú. ‚Katatonická vízia zmrznutej hrôzy‘ nazval túto báseň Berryman.“

„Ja sám som peklo; nikto tu nie je, len skunky,“ recitovala som. Niečo mi napadlo. „Len. Ďalšia z našich básní, ktorá spočíva na slove len.“

Alonzo sa zamračil.

„Pláž v Doveri!“ prakticky som zrevala, ale ako si to pre živého boha dokážem pamätať, keď si nepamätám, aký je rok? „Poď k oknu, sladký je nočný vzduch! Len, z dlhej línie spŕšky... Vtedy sa aj tamtá báseň otáča okolo svojej osi.“

Alonzo ukázal na vytlačenú stranu. „Môžem?“

„Nech sa páči.“

Odtrhol rožok a napísal „len“.

„No toto, tú stranu ste úplne vylepšili!“ povedala som. „Použijete to vo svojej básni?“

Alonzo tajomne zmrštil obrvu a vybral peňaženku, napratanú podobnými ústrižkami. Medzi odloženými kreditnými kartami bol modrý pásik s paličkovým písmom...

„Hej,“ ozvala som sa skôr, ako som si to mohla premyslieť. „Prečo máte vodičský preukaz z Louisiany?“

„Tam som vyrastal.“ Alonzo mi podal verziu samého seba s dlhými vlasmi. „New Orleans.“

S tými dvoma slovami: nečakaný úder.

„Ste v poriadku?“ spýtal sa Alonzo.

„Nikdy som nebola v Louisiane,“ boli slová, ktoré zo mňa vyšli, bizarná neodpoveď a zároveň klamstvo.

Teraz som musela povedať niečo pravdivé. „Nemám s New Orleansom nijaké spojenie.“

Už len keď som počula seba samu vysloviť to meno, pustila som vidličku do taniera s raňajkami.

Čašníčka dobehla s darčekovým košom veľkosti sedadla v aute. „Niekto sa dnes poteší!“ Keď zbadala moju tvár, rýchlo dodala: „Alebo nie. Sme dobrí?“

„Som v pohode,“ odvetil Alonzo.

„Som v pohode.“ Aby som dokázala svoje slová, zdvihla som vidličku z vajíčok a vzdorovito som oblízala jej rúčku.

Čašníčka sa zvrtla na podpätku a vypadla.

„Otázku,“ ozvala som sa a snažila som si spomenúť na báseň. Potrebovala som sa dnes ráno dostať znovu do švungu. „Veža rahna. To bude špicatá veža?“

„Rahno je sťažeň lode,“ vysvetlil Alonzo. „Takže pravdepodobne...“

Telefón mi poskočil a ožil. ŠKOLA NA GALER STREET.

„Nijako to nejde,“ povedala som do telefónu.

„Je to Eleanor? Tu je Lila z Galer Street. Všetko je v poriadku. Ja len, že Timbyho bolí bruško.“

Tri razy za dva týždne som ho musela vyzdvihnúť skôr! Tie tri razy bolo všetko v poriadku.

„Má horúčku?“ spýtala som sa.

„Nie, ale vyzerá strašne zúbožene, ako tu tak leží v kancelárii.“

„Prosím, povedzte mu, aby s tým prestal a vrátil sa do triedy.“

„Á,“ vzdychla Lila. „Ale, ak je fakt chorý...“

„To vám hovorím...“ Nedalo sa s ňou hádať. „Okej, hneď som tam.“ Vykĺzla som z boxu. „Ukážem mu strach v hrsti prachu.“

Dala som Alonzovi zbohom, schmatla som darčekový kôš a vypadla som. Ako som otvárala dvere, obzrela som sa. Alonzo, nech ho boh žehná, vyzeral oveľa bezútešnejšie než ja, že sa to tak náhle skončilo.

Kráčala som hore schodmi medzi hrubými stĺpmi do impozantného foyeru školy na Galer Street. Bolo tu prítmie a chladno ako v katedrále. Zarámované obrázky sprostredkovali príbeh premeny budovy z domova pre zaostalé dievčatá na obydlie jedinej rodiny (!) až po dnešnú nehanebne drahú súkromnú školu.

Krátko o reštaurovaní budovy. Na dlážke, v drevenej intarzii je nápis: LEBO DO ŽIVOTA VEDIE TESNÁ BRÁNA A ÚZKA CESTA A MÁLO JE TÝCH, KTORÍ JU NACHÁDZAJÚ, datovaný do roku 1906. Pre jemnú štukatérsku prácu sa vyrobilo stopäťdesiat gumových foriem. Alabaster z Colorada sa pre nadstavbu s oknami vysekal do hrúbky papiera. Mozaika Krista, ako učí deti modliť sa, si vyžadovala, aby sem priletel sedemdesiatročný majster z Ravenny v Taliansku. Keď sa v roku 2012 začalo reštaurovanie, ostalo veľkým tajomstvom, čo sa stalo s mosadzným lustrom v štýle art déco z raných fotografií. Našli ho chlapíci, ktorí plameňometom pálili černicové kríky zo suterénu. Spustili tam na lanách veľké oslepené prasce, aby obhrýzli kríky a uvoľnili luster.

Ako by som to asi tak mohla vedieť? Elegantný architekt, ktorý viedol reštaurovanie, náhodou sprevádzal skupinu práve vtedy, keď som vošla.

Cestou ku kanceláriám správy školy: „Eleanor!“

Obrátila som sa. Za posledný mesiac sa zo zborovne stala ústredná aukčná miestnosť, ozývajúca sa hlukom rodičov dobrovoľníkov.

„Vy ste presne človek, akého potrebujeme!“ ozvala sa tá žena, mladá mama.

„Ja?“ ozvala som sa, ukázala som rukou na seba, zmätená.

„Áno, vy!“ vyslovila ďalšia mladá mama, ako keby som bola hlúpa husička. „Máme otázku.“

Keď som končila na výške, nikdy by mi ani nenapadlo nepracovať. Ženy idú na univerzitu preto, aby dostali prácu. Prácu sme dostali, a keď už sme boli pri tom, kopli sme do zadku aj významných ľudí, ďakujem veľmi pekne, až kým sme si neuvedomili, že sme stratili poňatie o čase a šialene sme sa hnali, aby sme otehotneli. Ja som to odkladala až riskantne dlho na poslednú chvíľu (nepochybne preto, lebo katolík Joe, najstarší zo siedmich súrodencov, sa s tým vôbec neponáhľal; povymieňal dosť plienok na celý život). Porodila som malého Timbyho, a tak som sa pripojila k epidémii narobených žien po štyridsiatke uväznených na detských ihriskách, nahnutých nad elastickými dupačkami s lienkami, ktoré nevedomky splachujú dole hrdlom celé balenia cereálií, obliekajú si materské džínsy dva roky po pôrode a uprostred vlasov majú pásiky ako skunk, zatiaľ čo hojdajú dieťa. (Kto ešte musí vyzerať dobre? Máme decko!)

Pohľad na nás bol taký odstrašujúci, že celá ďalšia generácia vysokoškolsky vzdelaných žien vyhlásila: „Hocičo, len nie toto!“ a úplne opustili kariéru, aby vytlačili decká, keď mali po dvadsiatke. Keď sa pozerám na mamy na Galer Street, odpoveď bude: Zjavne.

Dúfam, že im to ide k duhu.

Vošla som do zborovne s jej obrovskými skosenými oknami s výhľadom na ihrisko a na Elliottovu zátoku. Masívny stôl (vytesaný z kmeňa javora, ktorý sa získal na pozemku školy alebo nejaký podobný aktuálny nezmysel, podľa architekta) bol preplnený škatuľami na spisy a zavalený horami hnedých obalov. Prepletala som sa pomedzi papierové škatule do výšky bokov, z ktorých ako červené jazyky viseli tričká Galer Street. Vo vzduchu bolo cítiť efektivitu a zanietenosť.

„Kde ste? Kde ste? Kde ste?“ mrmlala mladá mama.

„Tu,“ odvetila som.

„Musíte si nájsť číslo položky a krížovo ho označiť jej menom,“ poznamenala iná mladá mama.

Raz som išla do Japonska a naša sprievodkyňa tvrdila, že pre nich vyzerajú všetci Američania rovnako. V tom čase som si povedala, aha, vravíte to o nás len preto, lebo to isté hovoríme o vás my. Ale keď som hľadela na tento húf mladých, žiarivých, fyzicky schopných mám, napadlo mi, že Fumiko si možno zo mňa ani neuťahovala.

„Nešibe vám?“

Mladý otecko (lebo vždy sa nájde jeden otecko) zdvihol obal na spisy. „Víťazstvo je moje!“

„Vyhral si latte, vyhral si latte?“ švitorila tá prvá, alebo druhá, či tretia, alebo štvrtá mama.

Zavrite týchto rodičov do miestnosti s administratívnou prácou bez dozoru a začnú sa správať ako pomätení víťazi v reklame na indiánske kasíno.

„Vy ste darovali ručne načrtnutý portrét víťaza lotérie v štýle Looper Wash,“ vyhlásila jedna a konečne uznala moju existenciu.

„To ste vy?“ spýtala sa jedna.

Ako pštrosy všetky zastali a hlavami sa nahli ku mne.

„Počula som, že ste sem prišli,“ povedala jedna a voviedla ma dnu.

„Timbyho mama,“ povedala druhá, odborníčka.

V Seattli je nedostatok hviezd. Animátorka za zenitom a lekár tímu Seahawks robia zo mňa a Joea v škole na Galer Street ekvivalent Beckhama a jeho Victorie.

„Ja som Vivian,“ ozvala sa jedna.

„Ty si totálne Fern,“ opravila ju druhá.

„Čo robíte teraz?“ vyhŕkla na mňa zrazu iná.

„Píšem memoáre,“ odvetila som a začala som cítiť podivnú horúčavu na lícach. „Grafické memoáre.“ Vôbec to nebola ich vec, ale ja som hovorila ďalej. „Mám zálohu od vydavateľa a tak.“

Pštrosy sa záhadne usmiali.

Na stole zväzok kľúčov. Každý kľúč mal navrchu jeden z tých gumených obalov. Vo svojom živote som kúpila sto tých poondiatych obalov, ale vždy som sa vzdala, lebo kto ich môže navliecť na kľúč bez toho, aby si nezlomil necht? Na kľúčenke bol úhľadný vejárik nálepiek s čiarovými kódmi zo zariadení Breathe Hot Yoga, Core de Ballet, SpinCycle... A v akomsi osobnom dotyku táto mladá schopná mama pripla krátky motúzik s menom svojho dieťaťa napísaný paličkovým písmom.

Obrátila som hlavu nabok. Čo to bolo za meno?

D-E-L-P-H-I-N-E.

Zamrzla som.

„Holá-hej!“ zvolala mladá mamička.

„Zabudli ste pripojiť hodnotu v dolároch ako ich cenu,“ povedala druhá.

„Cenu čoho?“ odsekla som.

„Vašej dražobnej položky,“ zamiešala sa druhá. „Na daňové účely.“

„Ach. Ani neviem.“

„Musíme niečo uviesť,“ nástojila prvá mamička.

„Je to len pár hodín môjho času.“ Hlas sa mi zadrhol v hrdle. Prečo som musela zbadať tie poondiate kľúče?

„Akú má váš čas cenu?“ Bol to mladý otecko, ktorý sa zo všetkých síl ovládal.

„Doslova?“ spýtala som sa. „Za hodinu?“

Mal na mysli hodiny, ktoré som strávila v posteli a zaprisahávala som sa, že sa zmením? Hodiny nakupovania diárov, ktoré naveky ostali v taškách? Hodiny hľadania kurzov vyprázdňovania mysle, zapísať sa na ne, ísť až tak ďaleko, že zaparkujem pred centrami jogy v umeleckej galérii, a hľadieť na to, ako sa študenti s dobrými úmyslami hrnú dnu, len aby ma vynervovali a vypadla som von raketovou rýchlosťou? Hodiny strávené večeraním ako rodina, len aby sme skončili skrčení pred obrazovkou, každý sám pre seba? Hodiny plné hanby, že nemám nijaké ospravedlnenie na nič z toho?

A potom, pišťanie.

Prváci sa vyrojili na trávu a mali na sebe motýlie krídla polepené farebnými kúskami krepového papiera. Mladé mamičky (a jeden otecko) sa obrátili chrbtom ku mne a kúpali sa vo vzdušnom prúde spontánnosti a radosti svojich detí. Energia v miestnosti sa zmenila z prekypujúceho veselia na mŕtvolné ticho. Všetky voľby, nad ktorými sa tieto mladé mamičky (a jeden otecko) mučivo týrali – pracovať alebo nepracovať, uzavrieť sobáš mladý, alebo ďalej hľadať, mať dieťa teraz, alebo najprv vidieť svet –, viedli k ťažkým rozhodnutiam. A s rozhodnutiami prichádza ľútosť. A bezsenné noci, vzájomné obviňovanie a boje s manželmi (a jednou manželkou) a vyčerpávajúce telefonáty lekárovi kvôli tabletkám. „Katatonická vízia zmrznutého teroru“, tak nazval básnik tieto chvíle existencialistických pochybností alebo istoty, ťažko sa dalo vedieť čo. Ale pri pohľade na svoje deti teraz, v tejto chvíli, títo rodičia cítili v kostiach, že ich rozhodnutie bolo to pravé.

Takže s perfektne načasovaným zakašľaním som schmatla kľúčenku tej mladej mamičky, hodila som si ju do peňaženky a vyšmykla sa von.

Je to tak, ukradla som kľúče.

Timby ležal na postieľke v rohu kancelárie a môjmu cvičenému oku pripadal poondiato spokojný sám so sebou.

„Vstávaj,“ kázala som mu. „Som už fakt chorá z týchto kravín.“

Nevýhodou bolo, že som to povedala. Výhodou bolo, že to bolo také zbytočne sprosté, že Lila a iní zamestnanci predstierali, že nepočujú. Timby očervenel a nasledoval ma von.

Počkala som, kým sme prišli k autu. „Ideme rovno k lekárovi. A modli sa, aby bolo s tebou niečo v neporiadku.“

„Nemôžeme ísť proste domov?“

„Aby si mohol popíjať zázvorovú limonádu a pozerať Doktora Who? Nie. Odmietam ťa naďalej odmeňovať za predstieranie bolesti brucha. Ideme k lekárovi a odtiaľ rovno do školy.“ Nahla som sa tesne k nemu. „A pokiaľ viem, je najvyšší čas, aby si dostal injekciu.“

„Si hnusná.“

Nasadli sme do auta.

„Čo je toto?“ spýtal sa Timby s vypleštenými očami, keď zbadal darčekový kôš.

„Nič pre teba. Ani nechoď svojimi labami do jeho blízkosti.“

Timby už plakal. „Začínaš byť na mňa naštvaná, lebo som chorý.“

Viezli sme sa k pediatrovi potichu, ja naštvaná na Timbyho, ja naštvaná na seba za to, že som naštvaná na Timbyho, ja naštvaná na Timbyho, ja naštvaná na seba za to, že som naštvaná na Timbyho.

Jeho tichý hlások: „Ľúbim ťa, mami.“

„Aj ja ťa ľúbim.“

„Timby,“ ozvala sa sestrička. „To je nezvyčajné meno.“

„Pomenovali ma podľa iPhonu,“ hovoril Timby s teplomerom v ústach.

„Ja som ťa pomenovala,“ protestovala som.

„Nie,“ zagánil Timby.

„Áno.“ Zagánila som naňho ja.

Sestrička vytiahla teplomer. „Normálna. Lekár tu bude hneď.“

„To je super, keď vďaka tebe vyzerám zlá,“ posťažovala som sa, keď odišla.

„Je to pravda,“ odvetil Timby. „A prečo by iPhone automaticky opravoval normálne meno na nejaké, o akom nikto nikdy nepočul?“

„Bola to chyba,“ povedala som. „Bol to prvý iPhone – panebože!“ uvedomila som si práve. „Myslím, že som urazila Alonza.“

„Ako?“ Timby vyzeral ako taký anjelik, ale vedela som, že ma chce zlákať do súboja, kde využije moje zbrane proti mne.

„Nijako.“

Bol to výzor na Alonzovej tvári, keď som odchádzala z reštaurácie. Možnože nebol smutný, lebo ma videl odchádzať. Možno sa urazil, že som ho nazvala „môj básnik“.

Timby odhopkal od stola a otvoril dvere.

„Kam ideš?“ spýtala som sa ho.

„Zohnať si časopis.“ Dvere sa zabuchli.

Zazvonil mi telefón: JOYCE PRIMMOVÁ. Ako obvykle, na sekundu presne 10.15. Vypla som zvonenie a hľadela na to meno.

Poznáte ma z Looper Wash. A áno, som zodpovedná za to, že som dodala tomu seriálu jeho retro-násilnú estetiku zmrzlinovej farby. (Už dávno ma fascinoval umelec, taký outsider, Henry Darger. Našťastie som kúpila jeden z jeho obrazov, ešte kým boli celkom dostupné.) Dokonca aj pripustím, že v pilotnom scenári boli štyri hlavné postavy dievčat stvárněné velmi jednoducho. Len keď som ich obliekla do zásteriek šesťdesiatych rokov, pridala som im strapaté vlasy a len pre zábavu som ich umiestnila na unudené poníky, autorka scenára Violet Parryová pochopila, aký by tento seriál mohol byť. Horúčkovito ho prepísala a dodala dievčatám hnusné pravicové vlastnosti, čím ich premenila na slávnu Štvorku z Looper, ktoré nesprávne namierili svoj podvedomý strach z puberty na úplne náhodnú nenávisť voči hipisákom, vlastníkom čistokrvných psov a chalanom, ktorí sa volali Steve. Inak povedané, Looper Wash nebol môj. Nikto nikdy nepočul o Eleanor Floodovej.

Aj som mala, aj nemala prácu, napoly som bola skrachovaná a žila som v New Yorku. Detský katalóg, ktorý som predtým ilustrovala, si všimla Violet, ktorá sa odvážne, ale riskantne rozhodla urobiť zo mňa svoju riaditeľku animácie.

Prvá vec, ktorú som sa naučila o televízii: všetko je o termínoch. Diel seriálu nepripravený na vysielanie? To sa nemohlo stať, ani len raz. Uspokojiť sa s nepôvodnými uhlami pohľadu, neprirodzenými gestami rúk, nesynchronizovaným otváraním úst, s každým okom iným, s prehnanými zmenami pozadia, s nápismi, ktoré zahraniční animátori napíšu nesprávne, s chybami vo farbách? Ach, takých vecí sa stáva plno. No ani najlenivejším a najšialenejším režisérom animácie by nikdy ani nenapadlo neodovzdať diel načas.

Na druhej strane, vydávanie kníh...

Zatiaľ čo moje meno nič neznamenalo, môj štýl sa dal okamžite rozoznať. A na istý čas bol Looper Wash všade. Stúpajúca hviezda medzi knižnými redaktormi Joyce Primmová (to je pravda, Joyce Primmová, ktorá krúžila dookola, istá metóda, ako sa zblázniť) uvidela pár náčrtov, ktoré som urobila o svojom detstve, a dala mi zálohu, aby som ich rozšírila na memoáre.

Už som trochu po termíne.

Celé veky som nepočula od Joyce ani pípnutie. A odrazu bola tu, volala mi minulý týždeň každý deň.

Telefón mi prestal zvoniť. Jej hlasová schránka sa pripojila k hrobom ostatných hlasových schránok.

JOYCE PRIMMOVÁ

JOYCE PRIMMOVÁ

JOYCE PRIMMOVÁ

JOYCE PRIMMOVÁ

JOYCE PRIMMOVÁ

Všetky nápisy vytvorené malými modrými bodkami, ani jeden odkaz som sa neodvážila si vypočuť.

Timby sa vrátil s časopisom People. Na obálke niekto, koho som nepoznala, nepochybne hviezda nejakej televíznej reality šou.

„Mali by ho premenovať na Who Are These People?“ poznamenala som.

„Počul som o ňom,“ zareagoval Timby, urazený kvôli slávnej osobe.

„To je ešte deprimujúcejšie,“ prehodila som.

„Klop, klop!“ bola to pediatrička doktorka Sabaová, jej povaha ešte jemnejšia ako sestričkina.

„Takže, Timby,“ povedala a dezinfikovala si dlane. „Ako počúvam, bolí ťa bruško.“

„Toto je tretí raz za dva týždne, čo som ho musela vyzdvihnúť...“

„Vypočujme si to od Timbyho,“ vyhlásila lekárka s odpúšťajúcim úsmevom.

Timby sa zahľadel do zeme. „Bolí ma žalúdok.“

„Bolí ťa stále?“ spýtala sa doktorka Sabaová. „Alebo len niekedy?“

„Niekedy.“

„A si v tretej triede?“

„Áno.“

„Do akej školy chodíš?“

„Na Galer Street.“

„Páči sa ti tam?“

„Asi áno.“

„Máš tam priateľov?“

„Asi áno.“

„Máš rád svojich učiteľov?“

„Asi áno.“

„Timby.“ Doktorka Sabaová sa posunula na stoličke na kolieskach. „Mnoho ráz, keď ľudí rozbolí bruško, nie je to preto, že majú nejakú chorobu, ale preto, lebo majú emócie, kvôli ktorým sa cítia nepríjemne.“

Timby klopil zrak.

„Len premýšľam, či sa nedeje v škole alebo doma niečo, pre čo sa cítiš nepríjemne.“

S tým som mala šťastie, pomyslela som si. Timby, kráľ neodpovedania.

„To pre Piper Vealovú.“

(!!!)

„Kto je Piper Vealová?“ spýtala sa doktorka.

„Nové dievča v mojej triede.“

Piperina rodina sa teraz čerstvo vrátila z celoročnej cesty okolo sveta. Nie je to zriedkavý, ale ten najotravnejší trend? Rodiny cestujú okolo sveta, aby sa uvoľnili a zblížili sa so zahraničnými kultúrami, potom vám rodičia nervózne posielajú e-maily, aby ste, prosím, zavesili komentáre na blogy ich deciek, aby si tie nemysleli, že všetci na ne kašľú? (Ale choď, New York Times, musím vyrukovať s vašimi najčastejšie mailovanými článkami?)

„Čo robí Piper?“ spýtala sa doktorka Sabaová.

„Šikanuje ma,“ priznal sa Timby a hlas sa mu zlomil.

Zatmelo sa mi pred očami.

Ale no tak, Timby.

Jemnosť, klebetenie o celebritách, prehnaná identifikácia s Gastonom z Krásky a zvieraťa. Je Timby homosexuál? Určite mi to napadlo. Ale na druhej strane tu bola aj stavebnica pre rádioamatérov, Boriči mýtov a posadnutosť eskalátormi. Samozrejme, dymiaca zbraň by znamenala len flirtovanie s mejkapom, ale to bol jeho pavlovovský reflex na to, že ho zbožňuje hárem krások z Nordstromu. A ak niečo, potvrdzovalo to, že Timby je celý muž. Matka to spozná. Alebo, v mojom prípade, matka ho bude milovať aj tak a nechá ho, nech sa to vyvinie tak, ako sa to vyvinie.

Čo je viac, než môžem povedať o škole na Galer Street.

Na náš vstupný pohovor sme prišli rovno z Nordstromu, kde dievčatá ozdobili Timbyho znamienkom krásy a veľmi jemnou maskarou... zlatíčko! Hneď ako sme vošli do zborovne, akoby som počula zástupcu pre prijímanie žiakov: „Heuréka! Máme transgendera!“1 Neskôr v ten večer sme o tom spolu s Joeom žartovali. Po tom, ako nás prijali, a bez toho, aby nám to povedali, škola si vzala na svoje bedrá úlohu premeniť všetky chlapčenské a dievčenské záchody na rodovo neutrálne. „Dúfam, že ste to neurobili kvôli Timbymu,“ povedala som riaditeľke školy Gwen. „Ach, nie,“ odvetila. „Urobili sme to kvôli všetkým našim malým genderqueerom.“2

1 Osoba, ktorej identita nie je jednoznačne v zhode s konvenčnými pojmami či predstavami o mužskom a ženskom rode.

2 Kategória pre rodové identity, ktoré nie sú len mužské alebo ženské.

Na to bola len jediná odpoveď: rehotať sa, čo mi sily stačili. Ale mala som dosť zdravého rozumu, aby som počkala, kým vyjdem von.

Zapierala som sa? Nechala som sa učičíkať, aby som bola pokojná v reakcii na horlivé prijímanie všetkého školy na Galer Street? A len preto, že vedenie školy je také tolerantné k príležitostnému ružovému nechtu, nemusí to isté platiť o chalanoch na ihrisku...

„Povedal si svojej mame o Piper?“ spýtala sa doktorka Sabaová.

„Nie,“ odvetil Timby.

Doktorka Sabaová nemusela po mne šľahať sklamané pohľady. Cítila som, ako mi prepaľujú hlavu zozadu.

„Povedal si to svojim učiteľom?“

„Nie.“

„Aké veci ti Piper robí?“

„Ja neviem,“ odvetil Timby.

„Pôsobí ti bolesť na tele?“ spýtala sa doktorka Sabaová.

„Nie,“ odvetil Timby s ústami plnými slín.

„Čo ti Piper urobila?“

Skrútila som sa na stoličke a zadržala dych.

„Povedala mi, že som si kúpil tričko v obchode H&M.“

Aha.

„Kúpil si si tričko v H&M?“

„Keď bola Piper v Bangladéši, išla na exkurziu do továrne s detskými otrokmi a tí vyrábali odevy pre H&M.“

„Chápem,“ povedala lekárka Sabaová. „Timby, v tretej triede sa veci medzi priateľmi začínajú komplikovať. Niekedy sa tvoje pocity dokážu tak vyostriť, že môžu spôsobiť bolenie bruška.“

Timby konečne zdvihol zrak a pozrel sa lekárke Sabaovej do očí.

„Vieš, aký je na to najlepší liek?“ spýtala sa.

„Aký?“

„Rozprávať sa so svojimi blízkymi dospelými,“ odporučila mu doktorka Sabaová. „So svojou mamou. Ale ak nie je tvoja mama...“

„Je jeho mama,“ protestovala som.

„... tak sa porozprávaj s ocinom, s babičkou, so svojím obľúbeným učiteľom. Povedz im, ako sa cítiš. Možno ti nebudú schopní pomôcť, ale niekedy postačí aj rozhovor.“

Timby sa usmial.

„Vyzeráš, akoby si sa už teraz cítil lepšie.“

„Cítim.“

„To rada počujem,“ povedala a vstala.

„Dobre,“ odľahlo mi. „Môžeme ísť naspäť do školy.“

Timby odskackal od stola a otvoril dvere.

„Hej, kam ide?“ spýtala som sa.

Dvere sa zavreli. Bola som tam len ja, doktorka Sabaová a nástenná maľba lemurov s očami zombíkov.

„Musíte sa hneď vrátiť do práce?“ spýtala sa doktorka Sabaová. „Lebo Timby potrebuje naozaj čas s mamou.“

„Trochu si to poprehadzujem.“

Doktorka Sabaová tam stála a vôbec mi neverila. Vyťukala som číslo Sydney Madsenovej a znovu do hlasovej schránky. „Sydney, musím to odvolať. Niečo sa stalo s Timbym.“

Doktorka Sabaová prikývla a vybehla von.

Timby bol v sesterskej izbe, pískal si a chcel sa vyhrabať zo škatule z kartónu obaleného baliacim papierom.

Sestra sa spýtala: „Chceš ceruzku s nápisom Umývaj si ruky, alebo tetovanie Dobrá práca?“

„Môžem dostať oboje?“ spýtal sa Timby a ďalej žobral. „Á, je toto žuvačka?“ Zdvihol škatuľu, ale hneď ju pustil, keď zistil, že sú tam kriedy.

A bolo to. Timby pôjde naspäť do školy. A ja sa chystám mať z krku obed so Sydney Madsenovou. To posledné, čo potrebujem, je čerstvá várka pasívno agresívnych esemesiek: „Pamätáš si ma?“ „Ahoj, cudzinka!“ a „Obed s priateľom?“

(Také zúfalé! Čo sa mňa týka, jediná milšia vec ako stretnúť sa s priateľkou je to, keď mi priateľka skladá telefón.)

Vyťukala som číslo Sydney. „Čau! Zabudni na môj posledný odkaz. Uvidíme sa na obed.“

Akosi sa stalo, že tam stála doktorka Sabaová.

„... nejaký iný deň. Len si chcem byť istá, či si dostala môj odkaz.“

„Idem naspäť do školy, alebo nie?“ vyzvedal Timby.

Svetlá reflektorov boli obrátené na mňa.

„Ideme si užiť trochu času s mamičkou!“ zvolala som.

„Času s mamičkou?“ vyzvedal bez akéhokoľvek strachu.

Odišli sme z ordinácie lekárky Sabaovej a vykročila som do ulíc v centre, myseľ som mala v jednom veľkom zmätku. Teraz som potrebovala Joea. Joe mohol preťať moju zmätenosť. Joe meč.

Existuje taký fenomén, ktorý sa volá Bezmocný cestujúci. Ak cestujete s niekým, kto je sebaistý, zorganizovaný a rozhodný, stávate sa Bezmocným cestujúcim: „Už sme tam?“ „Tašky mám príliš ťažké.“ „Na nohách sa mi začínajú tvoriť otlaky.“ „Toto som si neobjednala.“ Všetci sme boli takouto osobou. Ale ak človek, s ktorým cestujete, je bezmocný, potom sa vy stávate tým, kto musí vylúštiť železničný cestovný poriadok, stráviť päť hodín chôdze po mramorových dlážkach múzea bez sťažností, nebojácne si objednávať z cudzojazyčných jedálnych lístkov a handrkovať sa s podvodníckymi taxikármi. Každý človek má v sebe buď Schopného cestujúceho, alebo Bezmocného cestujúceho. Pretože Joe má vždy jasnú hlavu a myslí mu to skvele, dokázala som preplávať životom ako Bezmocný cestujúci. Čo, keď tak nad tým teraz rozmýšľam, nemusí byť až také dobré. To je otázka pre Joea.

Kanceláriu mal len o pár blokov ďalej. Už len keby som ho uvidela cez sklo, bolo by pre mňa dosť, aby som sa dala dohromady.

„Počkaj,“ ozval sa Timby. „Ideme k tatkovi? Môžem sa hrať s iPadom?“

My s Joeom sme viedli zúfalé vojny proti elektronike tým, že sme nedovoľovali Timbymu hrať sa videohry. Jedinú medzierku predstavovali iPady v Joeovej kancelárii.

„To by si chcel robiť?“ spýtala som sa Timbyho neočakávane monotónne, ako neznámy človek, ktorý niekomu ponúka cukrík. „Mohla by som ťa tam vysadiť, zatiaľ čo ja si skočím na obed.“

„Uáá,“ zvolal a snažil sa spracovať svoje neuveriteľne veľké šťastie. „Jasné.“

Znovu som zavolala Sydney.

„Hádaj kto? Nevšímaj si moje odkazy. Uvidíme sa na obed.“

„Hej, pozri!“ Timby zbadal smerovku na Jazz Alley. „To je to miesto, kde majú olejovitý humus a robia zázvorovú limonádu tak, že miešajú Coca Colu so Spritom a človek musí sedieť za drobnými stolíkmi s ľuďmi, ktorých nepozná.“

Možno som sa posťažovala viac ako raz na to, že ma tam zatiahol milovník džezu Joe. Ak vás už dohnali na pokraj šialenstva tým, že ste museli počúvať „Toma Sawyera“ od Rush, skúste sedieť pri heavy džezovom triu, ktoré hrá jej mätúcu štyridsaťpäťminútovú verziu. „Ja nie som fanúšička džezu,“ oznámila som Timbymu. „Nijaká žena nie je.“

„Mala by si povedať tatkovi, aby išiel sám,“ poradil mi.

„Nemysli si, že som to neskúšala,“ povedala som mu. „Ale na mne je niečo, prečo sa pri mne chlapík nedokáže vzdať.“

Obaja sme pokrčili plecami a vydali sa do Joeovej kancelárie.

Prvá vec, ktorá vo mne mala spustiť poplach, bola prázdna čakáreň. Ale toto nebolo úplne nevídané. Joe mal klientov celebrity (atlétov a hudobníkov), ktoré z rôznych dôvodov (ego a zase ego) nemohli sedieť v tej istej čakárni ako normálni pacienti. Preto na chodbe od vchodu s dvojitými dverami do Wallaceovho chirurgického centra bol rad osobitných neoznačených súkromných čakární. Je zrejmé, že Joeovi pacienti mohli byť v jednej z nich.

Druhá vec, ktorú som si všimla a ktorá spustila môj alarm, bol vrch akvária ležiaci krížom cez pohovku.

Na obranu celebrít (!), všetky zbožňujú Joea. Bez ohľadu na to, aký je rozohrávač rozmaznaný alebo ako sa gitarista parádi, hneď ako nemajú s rukou niečo v poriadku, letia do Seattlu, lebo počuli o tomto Chlapíkovi. Keď sa ukáže, že Chlapík je skromný Joe, zrazu sú úplne uchvátení. Joe si sám zalieva kvety. Na stole má bordel. Kanceláriu má v neustálom neporiadku, lebo s každým pacientom strávi priveľa času. Ku každému sa správa rovnako, jeho zvedavosť je ako jemný dáždik. Museli by ste mu nakresliť obrázok, aby ste mu vysvetlili, prečo je väčšia frajerina zachrániť malíček nadhadzovača, ktorý dostal cenu Cy Young Award, než zápästie dámy s karpálnym tunelom. Hviezdy majú rady ľudí, ktorí sa im líškajú; veria tým niekoľkým ľuďom, ktorí to nerobia.

Za okienkom recepcie nikto nebol. Podišla som bližšie. Na stole bola otvorená škatuľka so šalátom s tortellinami, taliansky dresing vo fľaštičke bol proustovsky čierny ako bomba až do minulosti, na ktorej som sa vôbec nechcela podieľať: skrachovaná v New Yorku som jedla v šalátovom bare kórejských lahôdok.

Hlboko vnútri kancelárie si ma všimla recepčná Luz. Zamávala som. Luz podišla ku mne, utrela si ruky do džínsov. Džínsy + smradľavé jedlo na pulte = trojnásobne alarmujúca situácia.

Luz vytiahla sklo. „Si späť!“

Jedna vec, ktorá sa stáva, keď máte rodiča alkoholika, je to, že vyrastiete ako dieťa alkoholika. Pre tých, ktorí nie sú deti alkoholika, vypočujte si ma a uveríte mi neskôr: je to jediný určujúci faktor vašej osobnosti. Je mi jedno, či dostávate samé jednotky, vezmete si svätca a vyšvihnete sa až nahor v profesii ovládnutej mužmi, alebo či poskakujete od neúspechu k neúspechu so zastávkami v prepadliskách siekt a blázincov: ak vás vychovával ožran, ste predovšetkým dospelé dieťa alkoholika. Aby sme rýchlo obehli všetky méty, znamená to, že sa za všetko obviňujete, vyhýbate sa realite, nedokážete veriť ľuďom, priam prahnete po tom, aby ste sa zapáčili. Čo nie je všetko úplne zlé: perfekcionizmus z vás urobí čistého jednotkára; nedostatok dôvery v iných zrodí samostatnosť; nízke sebavedomie môže byť úžasný motivačný činiteľ; keby bol každý taký hurá! smerom k realite, neexistovalo by nijaké umenie.

Pridaný bonus toho, že som mala otca alkoholika, bol v tom, že na to, aby som prežila, som sa šialene naladila na jemnú reč tela a jeho prejavy. Joe nazýva túto zvýšenú vnímavosť moje „čarodejnícke schopnosti“.

A práve vtedy by pre hocikoho iného „Si späť!“ znamenalo Rada ťa vidím! Už som ťa dlhšie nevidela. Lenže pre dieťa alkoholika s čarodejníckymi schopnosťami to znamenalo Joe nám povedal, že vy traja budete mimo mesta.

A vtedy sa mi naozaj začal deň.

Ruthie, ktorá stála vzadu, ma zbadala. Ruthie, šéfka kancelárie, a Luz, ktorá zapisovala pacientov, boli dve zlé mačky. Pokojné oči, úškrn vypočítaný na efekt, pracovali v tandeme s jediným zámerom: chrániť Joea.

Ruthie, mozog v pozadí, mala šesťdesiat rokov, bola blondína s telom tanečnice. Vždy mala na sebe béžovú. Dnes si dala hodvábny top, špicaté desaťcentimetrové podpätky a nohavice s pukmi vpredu, ktoré by vás prerezali na polovicu.

Chcela som nejakú informáciu. Keby som jej to vyklopila, hneď by bežala za Joeom. Moje čarodejnícke inštinkty mi napovedali, že nech to bolo čokoľvek – Joe mi povedal, že bude v práci, ale v práci oznámil, že bude mimo mesta –, musela som to trochu upokojiť.

Zlé mačky verzus dospelé dieťa alkoholika. Nech to lepšie zviera vyhrá.

„Je to ale prekvapenie,“ poznamenala Ruthie a nič neprezradila.

„Sme späť,“ vyhlásila som, bez najmenšieho rizika, lebo som iba opakovala to, čo povedala Luz.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dnes bude všetko inak.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.