Darkus a chrobáky

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.albatros.sk

www.albatrosmedia.sk

M. G. Leonardová

Darkus a chrobáky – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

ODKAZ Z VYDAVATEĽSTVA CHICKEN HOUSE

Roald Dahl mi kedysi rozprával vtipné príbehy – išiel som sa pri nich popukať od smiechu, sem-tam sa mi z nich dvíhal žalúdok, ale z veľkej časti ma zahriali pri srdci. Keď som prvý raz čítal Darkusa a chrobáky, mal som rovnaké vzrušujúce zimomriavky. V knižke spoznáte veľmi netradičných priateľov, rozlúštite totálne napínavú záhadu a budete sa triasť od strachu a zlosti nad jednou z najodpornejších, najhnusnejších a najnenávidenejších darebáčok, aké som kedy na stránkach kníh stretol.

Jednoducho geniálne. Teraz už potrebujeme iba pokračovanie. Čo nás teda čaká nabudúce, M. G. Leonardová? Prosím, prosím…

BARRY CUNNINGHAM

vydavateľ a objaviteľ Harryho Pottera

Chicken House

Venujem Arthurovi, Samovi a Sebastianovi

Cítim sa ako starý vojnový kôň za zvuku trúbky, keď čítam o love vzácnych chrobákov…

Charles Darwin

1. kapitola:
Záhadné zmiznutie Bartolomeja Cuttla

Doktor Bartolomej Cuttle nebol typ človeka, ktorý by záhadne zmizol. Bol typ vedca, ktorý číta ohromne staré knihy za jedálnym stolom a do fúzov sa mu zamotávajú kúsky praženice. Bol typ dospelého, ktorý večne stráca kľúče a nikdy si nevezme dáždnik, keď vonku popŕcha. Bol typ rodiča, ktorý sem-tam možno mešká päť minút, keď má po vás prísť do školy, ale nakoniec vždy príde. A Darkus vedel, že napriek všetkému jeho tatko nie je typ otca, ktorý by opustil svojho trinásťročného syna.

V policajnej správe sa písalo, že dvadsiaty siedmy september bol obyčajný utorok ako každý iný. Doktor Bartolomej Cuttle, štyridsaťosemročný vdovec, odviezol svojho syna Darkusa do školy a odišiel do prírodovedeckého múzea, kde pracoval ako vedecký riaditeľ. O pol desiatej sa pozdravil svojej sekretárke Margaret, strávil predpoludnie pracovnými schôdzami, na ktorých s vedením múzea preberali neodkladné záležitosti, a o trinástej hodine sa naobedoval s bývalým kolegom, profesorom Andrewom Appleyardom. Popoludní zašiel doktor Cuttle do archívu v suteréne, ako mal vo zvyku, a pristavil sa pri automate, kde si napustil kávu do šálky. Pozdravil sa s Eddiem, členom ochranky, ktorý mal v ten deň službu, prešiel po chodbe k archívu a zamkol sa v miestnosti s entomologickou zbierkou.

Keď sa doktor Cuttle večer nevrátil domov, jeho syn Darkus o tom povedal susedom, a tí zavolali políciu.

Keď policajti dorazili do múzea, miestnosť, do ktorej naposledy videli doktora Cuttla vstúpiť, bola zamknutá zvnútra. Policajti priniesli oceľové baranidlo a vyrazili dvere, lebo sa báli, či pán doktor nedostal infarkt, alebo sa mu nestala nejaká nehoda.

Vnútri však nebolo živej duše.

Na písacom stole vedľa mikroskopu ležala šálka kávy studenej ako ľad spolu s kôpkou papierov. Niekoľko zásuviek s exemplármi chrobákov bolo otvorených, ale po doktorovi Bartolomejovi Cuttlovi nebolo ani stopy.

Zmizol.

Archívne miestnosti nemali nijaké okná ani dvere okrem tých, ktorými sa vchádzalo dnu. Boli to zapečatené komory s klimatizáciou.

Záhada zmiznutého vedca zaplnila titulné strany všetkých novín. Novinári sa išli z nevysvetliteľnej záhady zblázniť a nikto nevedel povedať, ako doktor Cuttle unikol zo zamknutého archívu.

VEDEC ZMIZOL! kričali titulky.

POLÍCIA JE ZMÄTENÁ! volali kameloti.

OSIROTENÉHO CHLAPCA UMIESTNILI K PESTÚNOM! písali novinári. PREBIEHA PÁTRANIE PO JEDINOM ŽIVOM PRÍBUZNOM, SLÁVNOM ARCHEOLÓGOVI MAXIMILIÁNOVI CUTTLOVI!

A na druhý deň: ARCHEOLÓG SA STRATIL V PÚŠTI SINAJ!

CHLAPEC JE BEZ RODINY! bedákali médiá.

Novinári zastavili Darkusa na ulici pred domom pestúnov, fotografovali ho a zaplavovali otázkami:

„Darkus, ozval sa ti otec?“

„Darkus, je tvoj otec na úteku?“

„Darkus, je tvoj otec mŕtvy?“

Keď Darkusovi pred piatimi rokmi zomrela mama, uzavrel sa do seba. Prestal sa hrať s kamarátmi ani k sebe domov nikoho nepozýval na návštevu. Jeho mama Esme Cuttlová nečakane skonala na zápal pľúc. Bol to hrozný šok. Darkusovho otca premohol žiaľ. Niektoré dni – Darkus im hovoril uslzené dni – otec iba preležal v posteli, civel do steny, nepovedal ani slova a po lícach sa mu kotúľali slzy. Počas najuslzenejších dní nosil Darkus otcovi čaj a sušienky, sedával vedľa jeho postele a čítal si. Malý Darkus to mal dvojnásobne ťažké. Stratil mamu a navyše mal večne smutného otca. Darkus sa musel naučiť postarať sám o seba. V škole dobre vychádzal s každým, no nemal blízkych priateľov. Nechával si svoje trápenie iba pre seba. Ostatné deti by mu aj tak nerozumeli a nebol si istý, či by im vedel vysvetliť, čo prežíva. Záležalo iba na tom, aby sa postaral o tatka a pomohol mu opäť nájsť radosť zo života.

Štyri roky po maminej smrti napokon uslzené dni začali ustupovať, boli medzi nimi čoraz častejšie dni radosti a Darkus s malou dušičkou sledoval, ako sa otec prebúdza z dlhého spánku smútku. Opäť sa z neho stal otec, ako sa patrí. Každú nedeľu poobede hrával s Darkusom futbal, a keď raňajkovali, usmieval sa na syna za stolom a doberal si ho pre nepoddajné vlasy.

Nie, Darkus si bol istý, že tatko by nespáchal samovraždu, ani by nebol na úteku, ani by nežil dvojaký život. V archíve sa mu niečo stalo a Darkus sa oňho veľmi bál, lebo nevedel prísť na to, čo by to mohlo byť. Preto keď mu novinári položili hlúpe otázky, vopchal si ruky do vreciek, zachmúril sa na novinárske zápisníky a odmietol odpovedať.

CHLAPEC SO ZLOMENÝM SRDCOM ONEMEL! vykrikovali noviny celému svetu.

Keď sa konečne podarilo vypátrať Darkusovho strýka profesora Maximiliána Cuttla až v ďalekom Egypte, priletel prvým lietadlom do Londýna a vzal svojho synovca pod ochranné krídla. Novinári ani za svet nevedeli rozlúštiť záhadu zmiznutého vedca či vymyslieť si nové historky o Darkusovi, a tak jednoducho stratili o chlapca záujem a dali mu pokoj. Strýko Max priviedol Darkusa do svojho bytu nad Matkou Zemou, obchodíkom so zdravými potravinami na Nelsonovom námestí medzi londýnskymi štvrťami Camden Town a Regent’s Park.

„Musím ťa varovať, milý chlapče,“ povedal strýko Max, keď stúpali po schodoch. „Odjakživa bývam sám. Veľa cestujem, vieš? Anglicko som nikdy nemal veľmi v láske pre ten prekliaty dážď. Je pochmúrne a človek si tu neužije veľa zábavy s vykopávkami, to ti teda poviem. Radšej by som bol v púšti Sinaj a vozil sa na chrbte dromedára.“ Odmlčal sa, aby lapil dych z chôdze po schodoch. „Stručne a jasne, nie som najlepší hostiteľ. Hostí mám rád, len neviem, čo si s nimi počať. To isté platí aj pre deti.“

Darkus kráčal potichu za svojím strýkom a užíval si zvuk jeho hlasu, ktorý bol takmer vernou kópiou tatkovho.

„Kuchyňa.“ Strýko Max najprv ukázal na slnečnú oranžovú miestnosť naľavo a potom nakukli do izby vpravo. „Obývačka.“

Keď vychádzali z obývačky, Darkus sa uprene díval na vyrezávané masky s dlhými tvárami, čo viseli na stenách modrých ako polnoc, a masky sa uprene dívali na Darkusa. Keď vyšli po ďalšom schodisku na druhé poschodie, zastavili sa pri dverách izby strýka Maxa a veľkej kúpeľni s ružovými obkladačkami.

„Keďže väčšinu roka pracujem v zahraničí, náš pán rektor mi nechce dať vlastnú kanceláriu, takže toto je moje pracovisko aj domov v jednom,“ vysvetlil strýko Max, keď stúpali po treťom schodisku do podkrovia. „Izba, v ktorej budeš bývať, bola až doteraz mojou… ehm… nuž… odkladacou miestnosťou.“

Len čo zastali na odpočívadle s nízkym stropom na treťom poschodí, strýko Max sa jednou rukou oprel o stenu a vyzeral, akoby išiel vypustiť dušu. Vytiahol si poskladanú vreckovku z náprsného vrecka košele, hánkami spotenej pravej ruky si nadvihol safari klobúk a poutieral si opálené čelo.

„Uf,“ zvraštil tvár. „Len nikdy nezostarni, chlapče. Bohvie, ako sa dostanem späť na prízemie. Možno ma budeš musieť odniesť!“ Zasmial sa od srdca, aby ukázal, že iba žartuje, ale keď sa k nemu Darkus nepridal, strýko Max zosmutnel a pokrútil hlavou. „Možno sa podobáš na mamu, ale si skrz-naskrz ako Barty. Esme sa vždy smiala na mojich vtipoch, najmä ak vôbec neboli vtipné.“

Darkus sa pokúsil správať zdvorilo a usmial sa, ale podarila sa mu iba akási grimasa. Keďže si uvedomoval, ako si ho strýko Max premeriava od hlavy po päty, schúlil sa vo svojom priveľkom zelenom svetri a sklopil zrak na vyšúchané rifle s dierami na kolenách.

Pre Darkusovu tmavú pokožku, vlasy a uhľovočierne oči mu ľudia vraveli, že má mamin španielsky výzor, ale keď na ňu myslel, videl pred očami jej široký úsmev. Ústa mal vykrojené rovnako ako ona, ale keď si Darkus po maminej smrti všimol, že tatko nad jeho úsmevom posmutnel, prestal sa usmievať.

„Čo sa ti stalo s vlasmi?“

„Pestúni mi ich vyholili.“ Darkus si pošúchal strnisko na temene. Nechcel strýkovi rozprávať o hnusnom chlapcovi v dome pestúnov, ktorý mu hneď v prvú noc vyholil strojčekom široký pás nad zátylkom. „Niekto im domov priniesol vši,“ zamrmlal.

„Rozumiem. Asi to bolo rozumné opatrenie.“ Strýko Max sa zamračil a vrátil vreckovku do náprsného vrecka. „Vrátime sa k prehliadke.“ Ukázal na dvere pred nimi. „Toto je druhá kúpeľňa.“ Potom prešiel na druhú stranu odpočívadla. „A toto bude tvoja izba.“ Strýko Max venoval Darkusovi kajúcny úsmev, skôr ako otvoril dvere. „Tramtará!“

Do chodby vletel počarbaný hárok papiera a pristál Darkusovi pri nohách. Izba bola maličká. Dlážku pokrývali kôpky papiera a všade boli škatule naukladané vo vratkých vežičkách. Z pootvorených vrchných škatúľ vytŕčali predmety zabalené v zažltnutom novinovom papieri a vzduch bol ťažký od plesne a prachu.

Darkus kýchol.

„Na zdravie!“ povedal strýko Max, prehmatal stenu vedľa zárubne a šťukol vypínačom.

Za škatuľami stála celá stena čiernych skriniek, ktoré slúžili ako kartotéka. Niekoľko zásuviek bolo napoly otvorených a prevísali z nich hárky papiera. Na skrinkách stáli rady zemepisných atlasov v tvrdej väzbe a kopy zvinutých máp, ktoré podopierali jedna druhú. Darkus si všimol svetlík pod stropom s takým špinavým sklom, že po miestnosti tancovali dlhé tiene.

„Zdá sa, že neznášaš archivovanie,“ utrúsil.

„Už som sa tomu dlho nevenoval,“ odvetil strýko Max a zakašľal. „Keď nad tým tak rozmýšľam, ani neviem, kedy som tu bol naposledy. Možno ešte pred tvojím narodením.“

Darkus sa chabo usmial, lebo nechcel pôsobiť drzo. Strýko Max sa potešil, že synovec pookrial, a vybral knihu z najbližšej otvorenej škatule. „Intelektuálne dejiny kanibalizmu. Presne tú som hľadal.“ Žmurkol na Darkusa a vhodil zväzok späť do škatule.

Do vzduchu vyletel oblak prachu a zakryl Darkusovi tvár.

Strýko Max sa smial, keď Darkus rozháňal prach, kašľal, kýchal a potom – keďže nevedel odolať strýkovmu nákazlivému smiechu – sa aj on rozosmial.

„Záver je,“ povedal strýko Max a ponúkol Darkusovi čistú vreckovku zo zadného vrecka nohavíc, „že tu treba trochu poupratovať, chlapče. Som si však istý, že keď sa do toho poriadne oprieme, urobíme z toho akú-takú detskú izbu.“

Darkus si odložil kufrík na chodbu. „Bude to tu fajn, strýko Max. Ďakujem.“

„Isteže bude.“ Strýko Max potľapkal Darkusa po chrbte, až odletel dopredu. „Budeš si tu žiť ako kráľ, keď budeme hotoví.“ Zložil si safari klobúk a vlasy sa mu postavili nad opáleným temenom ako oblak strieborných myšlienok. „Navrhujem najprv všetko povynášať na chodbu, lebo musíme poumývať dlážku a poometať steny, kým z izby urobíme vhodné ľudské obydlie.“

Darkus sa pustil do práce. Vyhrnul si rukávy zeleného svetra, odhalil chudé tmavé ruky a začal ťahať jednu ťažkú škatuľu krížom cez izbu. Keď ju vyťahoval z dverí, potkol sa o prah, spadol dozadu a odtrhol horný kartón. Zazrel hŕbu fasciklov s jednotnou nálepkou Projekt Fabre a na dlážku sa vysypalo čosi, čo vyzeralo ako ľudské zuby.

„Prepáč, strýko, ne-nechcel som…“ zajachtal vyplašene.

„Ach, zuby kráľovnej Nefertiti.“ Strýko Max si čupol a opatrne pozbieral zuby do dlane. „Radšej ich odložíme na bezpečné miesto, čo povieš?“

„Pravé zuby kráľovnej Nefertiti?“ spýtal sa Darkus s vytreštenými očami. „Myslíš to vážne?“

„Smrteľne vážne,“ prikývol strýko Max. „Objavil som jej hrobku. Ľudia ti budú vravieť, že je ešte stále stratená, ale ja som ju našiel. Tieto zuby,“ zdvihol pravú dlaň, „som zachránil z rakvy vychýrene krásnej egyptskej kráľovnej.“

„Ty si jej ich vytrhol z lebky?“

Strýko Max pokrčil plecami. „Už ich nepoužívala.“

Darkus zdvihol zo zeme zatúlaný zub. „Nemali by byť v múzeu?“

„Boli by, chlapče, keby ma niekto počúval,“ zahromžil strýko Max. „Lenže nie, kurátori múzeí o tom nechceli ani počuť. Aby mladý archeológ urobil taký významný objav? Nemožné, veď mu ešte tečie mlieko po brade! Boli však na omyle. To, že je niekto mladý, ešte automaticky neznamená, že nie je zvedavý, odvážny a odhodlaný, aby urobil to, čo môžu urobiť dospelí. Nemám pravdu?“ Strýko Max si odfrkol. „Keď sa konečne rozhodnú nájsť jej hrobku – a veruže sa rozhodnú, lebo ja som im povedal, kde je – stará dobrá Nefertiti bude bez zubov a tieto krásky kategoricky dokážu, že ja som ju našiel prvý.“ Opatrne vsypal zuby do prázdnej obálky. „Minulosť si k tebe vždy nájde cestu, chlapče. Aj keby si nechcel.“ Zatvoril obálku a zalepil ju. „Vieš, bola to jedna z mojich prvých vykopávok v Egypte. Bol som čerstvý absolvent univerzity, diplom som mal ešte teplý a nechápal som pravidlá hry. Život dospelého môže byť príšerne jednotvárny, Darkus. Je plný intríg a zrád…“

Strýko Max sa rozhovoril o radostiach a strastiach archeologického chlebíčka a Darkus iba nemo prikyvoval alebo krútil hlavou, kým spolu vypratali izbu, poutierali prach a poumývali dlážku. Prehodili pestrofarebnú tkaninu z Maroka cez štyri spojené škatule s knihami a urobili tak provizórny stolík. Potom postavili tri prázdne debny bočnými hranami na seba, čím vznikol regál na oblečenie.

Strýko Max sa postavil na stoličku a novinovým papierom s niekoľkými kvapkami octu vydrhol vnútorné sklo svetlíka. Keď sa načiahol, aby otvoril okienko a umyl ho aj zvonka, Darkus si všimol, že na skle sedí čosi čierne. Nejaký tvor… so siedmimi nohami… alebo ich mal šesť… a s rohom?

„Počkaj!“ zvolal Darkus.

Lenže strýko Max už stihol otvoriť okienko a čierny tvor vyskočil do vzduchu a uháňal preč.

„Čo to bolo?“ spýtal sa Darkus, ukázal na okno a vyliezol si na stoličku k strýkovi Maxovi, aby mal lepší výhľad.

„Čo si videl?“ Strýko Max sa pozrel hore, ale nech už to bolo čokoľvek, zmizlo to.

Šesť nôh má predsa hmyz, či nie? Sedem nôh nemá nijaké zviera. Možno to bol netopier alebo vtáča, alebo dve. Lenže netopiere nemajú rohy a dokonca aj dva vtáky majú iba štyri nohy. Musel to byť hmyz, ale Darkus ešte nikdy nevidel takého veľkého chrobáka.

„Slnko už zapadá,“ oznámil strýko Max, keď vystrčil hlavu z okienka. „Nie je to síce egyptský západ slnka, ale musím uznať, že má čosi do seba.“

Darkus si premeral drobnú izbietku. „Strýko Max?“

„Áno, chlapče?“

„Kde budem spať?“

Strýko Max vtiahol hlavu späť do izby.

Darkus rozpažil ruky. „Posteľ sem asi nevojde.“

„A ja nemám posteľ nazvyš, aj keby sem nejaká vošla,“ prikývol strýko Max.

„Hádam by som sa vyspal aj na dlážke.“

„Alebo na strope,“ dodal strýko Max.

„Prečo nie?“ Darkus sa poškrabal na hlave, lebo si nebol istý, či strýko Max opäť nežartuje.

„Už viem. Hojdacia sieť,“ povedal strýko Max. „Taká závesná posteľ. Archeológovia a námorníci ich používajú dennodenne. Sú veľmi užitočné, keď sa chceš vyhnúť smrteľnému bodnutiu hrubochvostého škorpióna. Niežeby som tu mal škorpióny, ale chápeš. Teda aspoň nie také, ktoré by javili najmenšie známky života. Takže ako sa ti pozdáva hojdacia sieť?“

„Znie to fajn.“

„Výborne, lebo mám jednu navyše.“ Strýko Max vyšiel z izby a vrátil sa s modrým vrecom. Vnútri bol dlhý pás pieskovožltého plátna nazberkaného na koncoch do veľkých medených obručí. „Vravel som si, že by sme ju mohli zavesiť tamto,“ strýko Max ukázal na priestor pod stropom a nad kartotékami.

Darkus dychtivo prikývol. Strýko Max vopchal ruku do vreca a vytiahol dva mosadzné háky a krátke kladivo. „Zbehni dolu do obývačky, chlapče, a prines spací vak. Nechal som ho na koženom kresle. A zober aj jeden vankúš z pohovky.“

Kým sa Darkus vrátil na tretie poschodie, strýko Max už stihol zavesiť hojdaciu sieť. Darkus nedočkavo vyliezol po kartotékach a padol do svojej novej hojdacej siete, ktorá ho nežne objala a hojdala zboka nabok. Zakuklil sa do plátna ako červík a celý sa v ňom skryl.

„Je to super!“ zvolal natešene, keď vystrčil hlavu.

Strýko Max mu hodil spací vak a vankúš. „Nevyzerá to zle,“ súhlasil, keď sa so spokojným úsmevom poobzeral po izbe. „A teraz,“ povedal, zdvihol Darkusov kufrík a položil ho na skrinky s kartotékami, „by sme ti mali ísť kúpiť nejaké nové šaty.“

„Ja mám šaty.“

„Ale nejaké nové,“ usmial sa strýko Max. „Ten sveter by sadol akurát tak vandrákovi.“

„Je to tatkov sveter,“ povedal Darkus slabým hláskom.

„Aha.“ Strýko Max sa zatváril skormútene. „Odpusť mi, Darkus. Som starý hlupák.“ Odkašľal si. „Bolo to odo mňa príšerne necitlivé.“

„Strýko Max…“ Darkus preglgol. Nevládal sa strýkovi pozrieť do očí. „Teraz, keď si sa vrátil… polícia začne opäť pátrať po tatkovi, však?“

Strýko Max prikývol. „Zajtra ráno idem za detektívmi zo Scotland Yardu.“

„Povedz im,“ Darkus sa vyklonil z hojdacej siete, „že tatko neutiekol. Nikdy by ma neopustil, keď už tu mama nie je. Niečo sa mu muselo stať v múzeu. Niečo zlé.“

„Áno, presne to im hodlám povedať.“ Strýko Max zdvihol zrak s kajúcnym výrazom. „Darkus,“ doprial si krátku odmlku, „je mi úprimne ľúto, že mi tak dlho trvalo, kým som po teba prišiel.“ Nasadil si safari klobúk. „Mám pre to výčitky svedomia a urobím maximum, aby som zistil, čo sa stalo tvojmu otcovi, a priviedol ho domov. Ak však, ako sa domnievam, nebude polícia veľmi nápomocná, možno budeme musieť pátrať na vlastnú päsť. A to bude od nás oboch vyžadovať odvahu a odhodlanie.“

„Môžeš sa na mňa spoľahnúť,“ vyhlásil Darkus s vážnou tvárou.

„Vedel som, že môžem.“ Strýko Max sa usmial. „Večera bude o siedmej.“ Vycúval z izby a uklonil sa. „Budeme mať rybie filé s hranolčekmi.“

Darkus počúval, ako strýko schádza na prízemie. Potom sa vyklonil z hojdacej siete, načiahol sa po kufrík a položil si ho do lona. Keď ho otvoril, odhrnul zopár kúskov oblečenia a vybral tatkovu zarámovanú fotografiu. Keď sa pozrel na tatkove ryšavé vlasy a usmiate modré oči, cítil, ako mu zviera hruď a skrúca vnútornosti. Pohladkal chladné sklo. Za tatkom sa mu tak cnelo, že to bolelo ako bodnutie do pŕs.

Darkus si ľahol na chrbát a položil si fotografiu na vankúš vedľa hlavy. Zahľadel sa na svet za svetlíkom a sledoval, ako na nebi vychádzajú prvé hviezdy. Keď si ich spájal do súhvezdí, ktoré ho tatko naučil, rozmýšľal, či sa jeho otec niekde pozerá na rovnaké hviezdy a myslí naňho.

2. kapitola:
Základná škola kráľa Ethelreda Nerozhodného

Darkus nakukol cez tyčky vysokého plota, ktorý sa ovíjal okolo Základnej školy kráľa Ethelreda Nerozhodného ako had. Bola to gigantická gotická stavba so sediacimi kamennými chrličmi, ktorých papule vyčnievali z početných rohov. Darkus si prezeral úzke vysoké okná a tehlové steny pokryté grafitmi. Školské ihrisko vyzeralo ako väzenský dvor z kriminálneho filmu. Darkusova bývala škola nebola dokonalá, ale aspoň mala pekné ihrisko, kde sa dalo dobre pohrať.

Dúfal, že táto škola bude lepšia ako tá, do ktorej ho šmarili na tri týždne, kým býval u pestúnov. Bolo to tam drsné. Strýko Max povedal, že človek si nemôže veľmi vyberať, na ktorú školu pôjde, ak si nestihol podať prihlášku – zoberie vás škola, ktorá má pre vás miesto. Darkus sa už naučil, že školy s voľnými miestami bývajú tie horšie.

Civel na Základnú školu kráľa Ethelreda Nerozhodného. Ak rátal aj svoju bývalú školu, toto bola už tretia za päť týždňov.

Päť týždňov, odkedy ho tatko naposledy odprevadil do školy.

Darkus zaťal zuby. Nemôže sa poddať smútku tesne pred príchodom do novej školy. Žiaci aj učitelia by po ňom zazerali a možno by si naňho dokonca ukazovali prstom. Spomenul si na slová strýka Maxa. „Odvahu a odhodlanie,“ zamrmlal si popod fúzy, zhlboka sa nadýchol a prešiel cez školskú bránu.

Keď na prvej hodine nová pani učiteľka kontrolovala dochádzku, kázala Darkusovi, aby sa postavil pred tabuľu a predstavil moru ľahostajných tvárí. Virgínia Wallacová, vysoká žiačka z Darkusovej novej triedy, dostala za úlohu dozerať naňho. Vlasy mala vypnuté do ôsmich guľatých drdolov a každý jej pevne držala na mieste pestrofarebná gumička. Virgíniina hlava s takýmto účesom Darkusovi pripomínala lúčny kvet. Keď si Darkusa premerala od hlavy po päty, zagúľala očami. Bolo jasné, že pre novú povinnosť neskáče od radosti. Vedľa Virgínie sedel nízky chlapec, ktorý mal takú bledú pleť, že vyzeral vážne chorý. Na nose mu trónili veľké okuliare a na hlave kučeravá biela hriva. Keď si Darkus sadol do prázdnej lavice za nimi, chlapec sa obrátil a podal mu ruku.

„Ahoj. Ja som Bertolt Roberts,“ predstavil sa.

Darkus mu potriasol ruku a zamrmlal svoje meno, lebo chlapcovo formálne podanie ruky a nadšený úsmev ho vyviedli z miery.

Len čo zazvonilo, Darkus bol prvý z triedy, kto odišiel na prestávku. Pobral sa na školské ihrisko a zamieril k vysokánskemu stromu. Kôra mohutného duba bola potetovaná prestrelenými srdcami a menami, ktoré doň istotne vyrezávalo niekoľko generácií žiakov, a o strom sa opieral svalnatý chlapec s vyčesanou ofinou, čo mu trčala z čela ako roh jednorožca. Košeľu mal rozopnutú, na krku sa mu leskla hrubá zlatá retiazka. Kravatu s fialovými a čiernymi pásikmi si povolil a uzol mu visel až niekde na bruchu. Okolo chlapca sa ponevieral hlúčik jeho obdivovateľov, ktorí sa snažili opierať o strom rovnakým frajerským spôsobom, ale nedarilo sa im to.

„Už si zistil, kto sú nuly?“ zavolal na Darkusa.

„Hej! Predsa nechceš skysnúť so Žirafou a Einsteinom!“ rehotal sa ryšavý chlapec so strojčekom na zuboch.

Ostatní chlapci sa uškŕňali.

„Dáš si cigu?“ spýtal sa chlapec s ofinou a zvedavo naklonil hlavu.

„Nie, ďakujem.“ Darkus sa pobral ďalej.

Pribehol k nemu ryšavý chlapec a zladil s ním krok. „Tak fajn. Ja som Robby.“

„Ahoj, Robby. Ja som Darkus.“

„Hej, ja viem. Počuj, nie je múdre odmietnuť cigu od Daniela Dowieho. Neponúkne ťa dva razy. Vravím ti to len preto, lebo si nový.“

„Ďakujem, ale nefajčím.“

„Možno je najvyšší čas začať,“ zaškeril sa Robby, až sa mu zaleskli plné ústa kovu.

„Nie, ďakujem.“

„Aj tak nechápem, prečo sa o teba Daniel zaujíma. Asi nie je pravda, čo sa vraví,“ povedal Robby a sledoval, ako Darkus pokračuje v chôdzi.

„Čo nie je pravda?“ Darkus zostal stáť.

„Reči o tvojom fotrovi.“

Každý sval v Darkusovom tele sa napol.

„To, že je mŕtvy.“ Robby sa predklonil a hľadal v Darkusovej tvári akúkoľvek reakciu. „Alebo? Je mŕtvy?“

„Nie je mŕtvy.“

„Tak kde potom je?“

„Ja… ja neviem,“ zajachtal Darkus.

„Asi mu už liezlo na nervy, že ti robí fotra.“ Robby sa škaredo zasmial. „Podľa nás už otrčil kopytá. Darkusov foter otrčil kopytá!“

Darkus cítil, ako mu v hrudi vzbĺkol oheň a vrhol sa dopredu, no ani sa nestihol zahnať päsťami na Robbyho tvár a už ho schmatli dve silné ruky.

„Pokoj, tiger,“ zavelila Virgínia a nepovolila stisk.

„Si nula, presne ako tvoji kumpáni,“ posmieval sa Robby Darkusovi, keď cúval pred Virgíniou so strachom v očiach. „Všetci ste jedna veľká banda NÚL!“ Utekal späť k dubu a chrapľavému smiechu chlapcov pri kmeni.

„Neublížil ti?“ Virgínia pustila Darkusove ruky.

Darkus ju prebodol pohľadom. „Mala si ma nechať, bol by som ho zbil.“

„To on mi kázal, aby som ťa zadržala,“ kývla ponad plece na miesto, kde stál Bertolt. „Mal by si mu poďakovať. Urobil ti veľkú láskavosť.“

Bertolt sa došuchtal dopredu, a keď sa postavil vedľa Virgínie, placho sa usmial.

„Robby je bonzák a klamár,“ vysvetlila Virgínia. „Prvý týždeň by si presedel na chodbe pred riaditeľňou a ten malý potkan by sa ti každé ráno smial do tváre.“

„Ona by o tom mala niečo vedieť,“ ozval sa Bertolt. „Pred dvoma týždňami ho vyfackala.“

Virgínia sa usmiala ako mačka Škľabka a potom čosi zbadala za Darkusovým plecom. „Ó, nie. Robby sa rozpráva s klonmi. Radšej zmiznime, kým sa nevráti s posilami.“

„Robby rád všetkých komanduje,“ vysvetlil Bertolt piskľavým hlasom, keď utekali preč. „Virgínia ho zbila, lebo ma hodil do kontajnera v Smradľavej uličke a nechcel ma pustiť von.“ Potkol sa a Darkus ho chytil za rameno. Bertolt sa naňho vďačne usmial. „Ďakujem.“

„V našej škole nenájdeš chalana, ktorého by som neporazila v bitke,“ vyhlásila Virgínia vyzývavo. Darkus jej veril.

„Ďakujem, že si mi zabránila… veď vieš, dostať sa do maléru.“

„Keby si nebol nový, nechala by som ťa, nech ho zmastíš,“ zavrčala Virgínia. „Robby je prašivý tchor.“

„Nepôjdeš s nami na obed?“ spýtal sa Bertolt.

„Iste,“ prikývol Darkus. „Veľmi rád.“

Bertolt a Virgínia boli rozdielni ako arašidové maslo a marhuľová marmeláda, ale boli nerozlučná dvojica. Dokončovali si navzájom vety a vedeli sa dorozumieť jediným pohľadom. Darkus si takého dobrého priateľa nikdy nenašiel, lebo nemohol s nikým hovoriť o tom, čo mu chodí po rozume. Nevedel vysvetliť bezodnú priepasť strachu, čo sa v ňom otvorila po maminej smrti, ani desivé nočné mory o tatkovi. Keď však počúval, ako sa Virgínia s Bertoltom navzájom doberajú, závidel im ich blízky vzťah.

Virgínia mala postavu boxerky v perovej váhe a pokožku ako škoricová tyčinka. Bola hlučná, živá a slová sa z nej rinuli ako z prasknutého potrubia. Keď vošli do školskej jedálne, porozprávala Darkusovi o svojej rodine. Mala troch starších súrodencov, dvojičky Davida a Seana a sestru Serenu, a dvoch mladších, Keishu a Darnella.

„Ja som v podstate prostredné dieťa.“ Vytiahla si z tašky obedovú škatuľku. „Mama vraví, že mám ten syndróm.“ Šmarila škatuľku na stôl, až zarachotila, a zosunula sa na stoličku.

„Aký syndróm?“ spýtal sa Darkus, len čo si sadol oproti Virgínii.

„Syndróm stredného dieťaťa. To je, keď sa z teba musí stať slávny bádateľ alebo musíš preplávať okolo zemegule, aby si ťa doma všimli.“

„Ničoho sa nebojí,“ povedal Bertolt hrdo, keď si vytiahol obedovú škatuľku z modrého plastu a sadol si vedľa Virgínie. „Ani nikoho.“

„Vďaka svojim bratom sa viem biť,“ vysvetlila Virgínia a napchala si plné ústa arašidovými chrumkami. „Sean sa ma vždy snaží poraziť, ale nemá na mňa,“ pokračovala a celý stôl poprášila omrvinkami.

„Bohužiaľ,“ Bertolt nadvihol jedno biele obočie od nesúhlasu, „vôbec sa nevie správať ako dáma.“

Bertolt bol bledý ako krieda, dokonale upravený a jeho hlava s obrovskými okuliarmi vyzerala neprimerane veľká pre hustú hrivu, ktorá mu stála dohora. Darkus si zakrátko uvedomil, prečo mu prischla prezývka Einstein. Bol najväčší maniak do prírodných vied na svete. Svoju záľubu opísal ako zostrojovanie funkčných prototypov nových vynálezov, ktoré chrlia oheň alebo vybuchujú. Aj Bertolt bol jedináčik ako Darkus. Býval s mamou v malom byte neďaleko školy.

„Bertolt do mňa často vŕta.“ Virgínia doňho strčila ukazovákom. „Neznáša, keď rozprávam s plnými ústami. Keď jeho mama pracuje, chodieva k nám na večeru a ja nepočúvam nič iné ako Iba prasatá jedia s otvorenými ústami.“ Keď to vravela, napodobnila Bertoltov piskľavý hlas.

Bertolt sa začervenal a Darkus pri pohľade na jeho zahanbenú tvár radšej zmenil tému. „Tvoja mama pracuje aj večer?“

„Je herečka,“ vysvetlil Bertolt. „Volá sa Calista Bloomová. Už si o nej počul?“

„Tuším nie.“ Darkus ospravedlňujúco pokrčil plecami.

„Nikto o nej nepočul.“ Bertolt si do jedného kútika úst vkladal drobné kúsky chleba s kvasnicovou nátierkou. „V televízii by si ju nevidel, len ak by si sledoval reklamy o ľuďoch, ktorí sa v práci zrútia od stresu. No možno si počul jej hlas. Dabuje otravného kresleného králika v seriáli Bazonkove bláznovstvá.“

Darkus pokrútil hlavou a vybral si z batoha papierové vrecko. „Ja vlastne televíziu veľmi nesledujem.“

„Mama väčšinou hráva v divadle. Účinkovala v jednej hre, keď ma čakala. Volám sa po nemeckom dramatikovi.“

„Škoda, že jej nenapadlo, ako ti meno zničí život a zatvorí ťa do smradľavých kontajnerov,“ utrúsila Virgínia.

„Nepovedal by som, že za to môže moje meno,“ zachmúril sa Bertolt.

„Mne sa náhodou páči,“ povedal Darkus. Z vrecka kabáta si vytiahol lyžičku a tenkým koncom urobil dierku do papierového vrecka. „Je nezvyčajné, ale pekné.“

„Ďakujem.“ Bertoltovi sa rozžiarila tvár a potom vyzeral zmätene, keď Darkus zaboril lyžičku do diery v papierovom vrecku. „Čo to máš?“

„Špeciálnu opekanú ryžu od môjho strýka. Ochutnaj, je fakt dobrá.“ Darkus ponúkol Bertoltovi lyžičku. „Povedal som mu, že deti si zvyčajne nosia do školy obložené chleby, ale dnes ráno nemal čas, a tak mi dal vrecko svojej opekanej ryže.“

Bertolt ryžu odmietol krátkym pokrútením hlavou.

„Takže,“ odkašľala si Virgínia, „čo sa teda stalo tvojmu otcovi?“

„Virgínia!“ zahriakol ju Bertolt a kajúcne sa pozrel na Darkusa. „Prepáč jej to.“

„Čo? Ale no tak! Každý o tom hovorí.“ Virgínia rozhodila rukami. „Ak sa nespýtam ja, urobí to niekto iný.“

„To nič. Ak vám to poviem, ľudia sa možno budú vypytovať vás a mne dajú pokoj.“ Povzdychol si. „Keby tak na mňa už prestali zízať.“

„Bol si v novinách a aj v správach,“ upozornil Bertolt. „Teraz si tak trocha slávny.“

„Áno. Vlastne už nie som.“ Darkus sklopil zrak na stôl. „Novinári nemôžu donekonečna písať o záhade, ktorá nemá riešenie.“

„Tak nám to už povedz. Čo sa stalo?“ Virgínia sa predklonila a bola samé ucho.

„V podstate nič mimoriadne. Tatko ráno odišiel do práce ako vždy, a dakedy popoludní, nikto presne nevie kedy, jednoducho zmizol,“ rozprával Darkus vecne. „Až keď sa večer nevrátil domov, uvedomil som si, že niečo nie je v poriadku.“

Bertolt zatajil dych.

„Musí za tým byť niečo viac,“ rypla Virgínia.

„Nikto nevie, čo sa mu stalo,“ pokračoval Darkus. „Polícia nenašla nijaké stopy. A viac toho nevedia ani v múzeu. Tatko jednoducho zmizol.“

„Možno je špión,“ navrhla Virgínia ústretovo. „Práve teraz možno zachraňuje našu vlasť pred teroristami.“

Darkus pokrútil hlavou. „Tatko nie je špión. Je vedecký riaditeľ v prírodovedeckom múzeu.“

„Fíha!“ zvolal Bertolt a oči sa mu rozsvietili. „Zbožňujem prírodovedecké múzeum. Chodíš tam často?“

Darkus prikývol. „Najmä cez školské prázdniny.“

„Bolo by lepšie, keby bol špión,“ zahundrala Virgínia.

„Povedz to vlastnému otcovi!“ zahriakol ju Bertolt. Keď sa zasa obrátil k Darkusovi, dodal: „Pán Wallace je účtovník.“

„Len vravím, že keby bol špión, vysvetľovalo by to celú tú vec so zmiznutím,“ durdila sa Virgínia.

„Musím bývať u strýka Maxa, kým sa tatko nevráti,“ povedal Darkus. „Preto som prestúpil do tejto školy. Keď sa tatko vráti domov, všetko bude zasa ako kedysi.“

„A čo tvoja mama?“ spýtal sa Bertolt. „Prečo nebývaš s ňou?“

„Mama zomrela na zápal pľúc, keď som mal sedem rokov,“ odvetil Darkus slabým hláskom.

„Ach, nie!“ Bertolt si zdesene zakryl tvár. „To je hrozné. Je mi to ľúto.“

„Myslíš si, že sa ti otec vráti?“ spýtala sa Virgínia.

„Viem, že áno.“ Darkus si tým bol taký istý, že sa na stoličke vystrel ako pravítko. „Všetci vravia, že utiekol alebo je mŕtvy, ale ja im neverím. Viem, že neutiekol a žije. Nezbalil si kufor, nezanechal nijaký odkaz. Nič z jeho vecí nechýba, nenašli jeho mŕtvolu a je to môj tatko. Poznám ho. Nikdy by ma len tak neopustil.“ Darkus počul, ako sa mu trasie hlas, a vedel, že ak povie ešte jedno slovo, rozplače sa. Doprial si chvíľku ticha a potom preglgol. „Nech je kdekoľvek, určite si o mňa robí starosti.“

„Samozrejme, že si robí,“ prikyvoval Bertolt oduševnene. „Stavím sa, že je znamenitý otec.“

„To však nie je všetko.“ Darkus sa pozrel na Virgíniu a stíšil hlas. „Viem, že tatko je nažive, lebo strýko Max sa nespráva tak, akoby bol mŕtvy.“

„Ako to myslíš?“

„Zdá sa mi, že strýko Max má plnú hlavu starostí a akoby nad niečím hútal, ale nie je vôbec smutný. Vlastne si občas myslím, že sa skôr hnevá.“

„Takže čo sa podľa teba stalo naozaj?“ spýtala sa Virgínia šeptom a predklonila sa ponad stôl.

„Myslím si, že ho uniesli.“ Darkus sa pozrel obom spolužiakom do očí, aby zistil, či mu veria.

„Únos!“ zhíkol Bertolt.

„Geniálne!“ Virgínia si išla oči vyočiť. „Teda samozrejme nie pre teba, ale únos v reálnom živote? To je geniálne!“

„Polícia mi neverí. Pridali tatkovo meno na zoznam nezvestných osôb a prestali po ňom pátrať. Povedali, že niektorí ľudia netúžia, aby ich niekto našiel, lenže…“ Zmĺkol, lebo nevedel, či im má povedať zvyšok.

„Lenže čo?“ naliehala Virgínia.

„So strýkom Maxom sme sa pustili do vyšetrovania na vlastnú päsť.“ Darkus sa tváril smrteľne vážne. „A nájdeme tatka sami.“

„Pomôžeme vám!“ Virgínia sa narovnala. „Obidvaja. Však, Bertolt?“ potiahla bledého chlapca za rukáv.

„Iba ak Darkus chce našu pomoc,“ vrhol Bertolt po Virgínii nesúhlasný pohľad.

„To je fantastické, ozajstné dobrodružstvo! Vždy som chcela byť detektívka.“ Virgínia vyskočila na nohy a vytiahla z tašky zápisník. „Teraz by sme mali urobiť výsluch a zapísať si tvoju verziu o tom, čo sa stalo v deň, keď tvoj otec zmizol. Len pre prípad, že by si dostal amnéziu a na všetko by si zabudol.“

„Virgínia sa možno vie oháňať päsťami,“ povedal Bertolt Darkusovi, „ale je tupá ako lyžica.“ Pokrútil hlavou a tľoskol. „To ten syndróm prostredného dieťaťa.“

„Ha, ha.“ Virgínia vyplazila jazyk na Bertolta.

Darkus sa zasmial. Bolo fajn mať okolo seba ľudí, ktorí mu konečne veria. Keď sledoval hašterenie Bertolta s Virgíniou, uvedomil si, že sa už dávno s ničím nezdôveril svojim rovesníkom.

Čo sa môže stať, keď prijme ich pomoc? Čím viac ľudí bude po tatkovi pátrať, tým lepšie.

„Dobre, dobre,“ prerušil ich Darkus. „Beriem vás.“

„ÁNO!“ Virgínia víťazoslávne udrela päsťou do vzduchu. „Nebudeš ľutovať.“

Bertolt vstal a položil dlaň na Virgíniino plece. „Urobíme všetko, čo je v našich silách, aby sme našli tvojho otca.“

Keď Darkus prechádzal pohľadom z Bertolta na Virgíniu a späť, v hrudi sa mu rozlialo neznáme teplo a nevládal sa ubrániť úsmevu, ktorý ho ťahal za kútiky úst.

„Ďakujem,“ povedal.

3. kapitola:
Vykáľač očný

Darkus strávil väčšinu popoludnia v spoločnosti Virgínie a Bertolta. Keď o pol štvrtej zazvonil školský zvonec, každý sa pobral vlastnou cestou a Darkus sa vrátil k strýkovi Maxovi.

Nelsonovo námestie bola takmer čisto obytná štvrť. Vysoké radové domy lemovali ulicu špinavú od dymu z výfukov áut a poschodových londýnskych autobusov, ktoré vozili ľudí do centra. Na dolnom konci ulice bolo korzo s ôsmimi obchodíkmi, štyri na každej strane cesty.

Do bytu strýka Maxa sa vchádzalo dverami z červeného čerešňového dreva naľavo od obchodíka so zdravými potravinami. Hneď za dverami sa nachádzalo schodisko k vchodovým dverám bytu a chodba do záhrady za domom, o ktorú sa strýko Max delil s Matkou Zemou.

Darkus zastal na prahu a vytiahol dva kľúče na dlhej šnúrke od topánok, ktorú mal zavesenú na krku. Dal mu ich strýko Max pred desiatimi dňami, keď sa k nemu prisťahoval. Strýko Max sa nevracal z práce skôr ako o šiestej večer a  jeho príbytok nebol stvorený pre deti. Nemal ani len televízor. Obývačku strýko Max zapratal knihami, nábytkom, čo sa k sebe vôbec nehodil, a podivnými predmetmi, ktoré si podonášal zo svojich archeologických výprav. Darkus sa tu v strýkovej neprítomnosti necítil ako doma a v takých chvíľach mu tatko chýbal zo všetkého najviac.

Zasunul si kľúče späť pod sveter. Nešiel dnu, ale prešiel cez cestu a sadol si na obrubník kúsok od autobusovej zastávky a smetného koša.

Pozrel sa na obchod vedľa Matky Zeme, ktorý mal okná a dvere zatlčené doskami. Nad výkladnými oknami sa hompáľala polovica puknutej cedule s nápisom OBCHODNÝ DOM. Darkusovi napadlo, že ošúchané sivé dvere medzi dvoma obchodmi sa podobajú na dvere bytu strýka Maxa a určite vedú k bytu na poschodí, ktorý vyzerá opustene. Strýko Max vystríhal Darkusa, aby sa vyhýbal dvom mužom, ktorí v ňom bývali. Boli to vraj bratranci, ktorí zdedili obchodný dom aj byt nad ním, a každý si chcel na prízemí otvoriť vlastný obchod. Ani jeden však nechcel ustúpiť druhému, a tak bol obchodný dom už päť rokov zatvorený.

Darkus sa rozhodol, že si pôjde sadnúť do samoobslužnej práčovne oproti Matke Zemi a bude si čítať komiksy o Spidermanovi, kým sa strýko Max nevráti domov. V práčovni sa mu páčilo. Každú chvíľu vošiel niekto nový a bolo tam krásne teplo od vzduchu zo sušičiek.

Keď vstal z obrubníka, z ošúchaných sivých dverí vyletel štíhly muž v priveľkom oblečení, ktorému oči vyliezali z jamiek nad prepadnutými lícami. Vrieskal na celú ulicu a na otvorenej dlani mu ležala zbierka žltých zubov.

Darkus začul treskot z obchodného domu a z rovnakých dverí sa vyrútil spotený obor. Darkus cúvol o krok k práčovni, keď sa obaja muži zrazili a začali sa tĺcť hlava-nehlava.

„To ty tu ohrozuješ verejné zdravie!“ ziapal ten chudý.

„Nezmysel. Na vine sú tvoje smeti na dvore!“

„To je tovar do môjho obchodu!“

„Sú to zhnité haraburdy, Pickering!“

„A čo tvoja izba, Humphrey? Zamoril ju hmyz a smrdí! Ľudia ten smrad určite cítia až sem!“ Zdvihol nos ako zobák a ovoňal vzduch. „Áno! Áno! Už to cítim! No fuj!“

Darkus sa nadýchol nosom a necítil nič okrem dymu z výfukov a odpadkov zo smetného koša.

Z večierky vyšiel jej majiteľ pán Patel, aby sa pozrel, čo je to vonku za hurhaj, a keď uvidel Pickeringa s Humphreym, zagúľal očami. Pár dôchodcov na prechádzke zastal. Chvíľu sledovali bitku dvoch mužov a potom prešli na druhú stranu ulice, aby sa im radšej vyhli.

„Bol som v tvojej izbe len päť minút a už som mal vo vlasoch chrobáky. Už aj mestská rada vie, aký si humusák, lebo som im poslal list a do obálky som hodil chrobáky, aby mali dôkaz!“ Pickering sa prenikavo zasmial.

„TY SI HUMUSÁK!“ zadunel Humphrey a dvojitá brada sa mu zatriasla ako huspenina. „Ja som si vo vlasoch nikdy chrobáky nenašiel.“

„Lebo NEMÁŠ vlasy!“ Pickeringovi na čele navreli fialové žilky.

„Myslíš si, aký si múdry,“ vyškeril sa Humphrey na bratranca. „Lenže kto sa smeje naposledy, ten sa smeje najlepšie. Aj ja som poslal mestskej rade sťažnosť na teba a všetok odpad, čo si nahádzal na dvor, aby si vedel!“ Spokojne sa zarehotal. „Poslal som aj fotky.“

„Ty chumaj!“ oboril sa naňho Pickering.

„Čo? Ja že som chumaj?“ Humphrey rozhorčene krútil hlavou.

„Si! Nechápeš, čo si urobil?“ Pickering rozhadzoval rukami. „Kvôli tebe nás vysťahujú!“

„Ja mám byť na vine?“ Velikánsky chlap nechápavo otvoril ústa a na svetle sa mu zaleskol dolný rad zubov. „Dostali sme varovanie, že nás vysťahujú, a na vine je tá tvoja posadnutosť zbieraním odpadkov.“

„To je tovar do môjho starožitníctva.“ Pickering ukázal kostnatou rukou na obchodný dom so zatlčenými oknami. „To tvoja gigantická kopa špiny nás dostala do tejto kaše.“

„Ty si chceš otvoriť starožitníctvo? Leda vo sne, potkaní ksicht. V tomto obchode sa budú predávať KOLÁČE!“ Humphrey tresol dlaňou do okenice, až z toho zaboleli ušné bubienky.

„Budú sa tu predávať starožitnosti!“ Pickering sa pritisol na stenu obchodného domu a roztiahol ruky, akoby ho chcel celý objať.

„KOLÁČE!“ Humphrey ho zaťahal za pás.

„STAROŽITNOSTI!“ Pickering sa držal ako kliešť.

„Koláče, koláče, KOLÁČE! V tomto obchode sa budú predávať KOLÁČE!“

„Len cez moju mŕtvolu, Humphrey!“

„To sa dá ľahko zariadiť, Pickering.“

Pickering sa Humphreymu vykrútil zo zovretia, prekĺzol mu popod mocné ruky a vybehol na cestu. Jeho tučný bratranec sa rútil za ním.

Darkus nadskočil, keď autá a autobusy prudko brzdili, až škrípali pneumatiky.

„KOLÁČE!“ hulákal Humphrey.

„STAROŽITNOSTI!“ pišťal Pickering, otočil sa okolo vlastnej osi a vrhol sa na Humphreyho. Vyskočil mu na chrbát a tĺkol ho päsťami do hlavy.

Z pásikavého auta sa vyklonil zavalitý pubertiak a zakričal na nich, aby láskavo vypadli z cesty.

Humphrey zreval ako lev a kopal do vzduchu, keď sa snažil zhodiť Pickeringa. Pri jednom takom pohybe mu z ľavej nohavice vyletel obrovský čierny chrobák a pristál na ceste.

Darkus zažmurkal a predklonil sa, aby sa lepšie pozrel. Chrobák vyzeral vražedne, celkom ako bojovník nindža. Z hlavy mu trčal neľútostný špicatý roh. Darkus si pomyslel, že je určite ostrý ako tigrí pazúr.

Poobzeral sa. Zdalo sa, že si nikto nevšimol neuveriteľného chrobáka, ktorý práve liezol k nemu. Pán Patel stál vo dverách svojej večierky s prekríženými rukami a mračil sa na Humphreyho s Pickeringom. Nasrdení vodiči trúbili ako o život a zákazníci samoobslužnej práčovne sa vyhrnuli na ulicu a sledovali zápas hlučnej dvojice. Chrobák však ďalej pomalým a rovnomerným tempom liezol k Darkusovi ako nejaký miniatúrny tank.

Keď sa priblížil, Darkusovi napadlo, že je veľký takmer ako škrečok zlatý. Chcel si ho obzrieť zblízka, ale tak veľmi sa podobal na vesmírneho votrelca zo strašidelného filmu, že sa ho bál. Nevedel, či ho nepohryzie alebo nepoštípe. A ten jeho roh vyzeral naozaj ostrý.

Humphrey zreval, a keď Darkus zdvihol zrak, videl, ako schmatol Pickeringa za členky, otáčal sa ako olympijský vrhač kladivom, rýchlejšie a rýchlejšie, až nakoniec pustil bratrancovi nohy a Pickering preletel vzduchom a rozplesol sa na čelnom skle zaparkovaného auta, ktoré spustilo poplašný alarm.

Pickering vypúlil oči od zdesenia, keď sa skĺzol po kapote, udrel si hlavu o zem a omdlel. Humphrey si oprášil dlane, vrátil sa do bytu nad obchodným domom a nechal bratranca v bezvedomí napospas osudu. Diváci z práčovne pribehli k Pickeringovi a odgúľali ho na obrubník, preč od zastavenej premávky.

Darkus sa pozrel na zem. Obrí chrobák mu sedel rovno pred nohami a skôr ako by zvážil, či je to dobrý nápad, chlapec k nemu vystrel ruku a prstom sa dotkol špičky čierneho rohu. Naozaj bol ostrý.

„Fíha, si bombový!“ zhíkol a ihneď si uvedomil, že srdce mu bije ako splašené.

Darkus omámene sledoval, ako sa chrobák vyštveral po obrubníku na chodník a telíčko sa mu lesklo ako hladina oleja. Štýl, ktorým chrobák liezol, ho uchvátil. Nikdy nepremýšľal nad vlastnou chôdzou – vzpriamene na dvoch nohách – a predstavoval si, aké by asi bolo mať šesť nôh a pohybovať sa tak nízko nad zemou. Chrobák pri každom kroku zdvihol tri nohy – prednú a zadnú na jednom boku a prostrednú na opačnom.

Keď sa chrobák rohom dotkol Darkusovej topánky, vyliezol na ňu a zamieril k jeho členku. Akoby mu chcel vliezť do nohavíc!

„Hej! Stoj!“ skríkol Darkus a začal prudko kopať do vzduchu, aby chrobáka odohnal, no stratil rovnováhu a padol na chrbát.

Čierny tvor pristál na chodníku a zostal stáť, akoby premýšľal. Darkus onemel od úžasu, keď chrobák otvoril tvrdé krovky a roztiahol mäkké polopriesvitné krídla sfarbené ako hrdza. Obrí chrobák priletel rovno k Darkusovi, pristál mu na kolene a pazúrikmi sa držal jeho nohavice.

Darkus zvreskol, podoprel sa lakťami a opäť potriasol nohou, ale chrobák sa nechcel pustiť.

Vedľa smetného koša blízko Darkusa ležala kartónová škatuľa. Darkus ju schmatol, a keď sa narovnal, chrbtom dlane odhodil chrobáka do škatule. Zahanbene sa poobzeral, či ho niekto nevidel ležať na zemi, ale všetci sa krčili nad mužom v bezvedomí na opačnej strane ulice a diskutovali, čo by s ním mali urobiť.

Keď Darkus nakukol do škatule, videl, že chrobák leží na chrbte a divoko hrabe končatinami, lebo sa snaží dostať na nohy. Okamžite ho zamrzelo, že chrobáka udrel. Vložil ruku do škatule a obrátil čierneho chudáčika na brucho.

„Veľmi ma to mrzí. Dúfam, že som ti neublížil,“ povedal Darkus láskavo. „Len si mi fakt nahnal strach.“

Chrobák odliezol do kúta a škrabal prednými nohami po stenách kartónového väzenia.

„Upokoj sa, kamarát. Ja ti neublížim.“

Lenže chrobák škrabal a škrabal, a tak sa Darkus rozhodol, že ho pustí na slobodu. Čupol si, opatrne prevrátil škatuľu na bok a položil ju na chodník. Chrobák z nej nedočkavo vybehol, ale namiesto úteku sa vydriapal Darkusovi na dlaň, zostal stáť a v očakávaní zdvihol hlavu k chlapcovi.

Darkus si až po niekoľkých sekundách uvedomil, že sa mu to nehnusí. Jemný škrabot jeho pazúrikov na pokožke bol takmer príjemný. Prekvapila ho však chrobákova hmotnosť. Domnieval sa, že bude ľahký ako pierko, ale na dlani sa zdal upokojujúco ťažký ako riečny okruhliak. Opatrne si ho zdvihol k očiam.

„Ahoj.“

Keď sa naňho díval zospodu, rozoznal črty chrobákovej tváre. Nevedel prečo, ale vyzeral akosi… priateľsky. Vypuklé očká sa mu ligotali ako černice a mal otvorené ústočká, akoby sa chcel usmiať. Hoci zvrchu sa chrobák zdal čierny ako uhoľ, na nôžkach a spod čierneho panciera mu vyrastali ryšavé štetiny. Bol takmer roztomilý. Vtom Darkusovi svitlo: toto je ten tvor zo svetlíka v podkroví u strýka Maxa, keď sa k nemu Darkus prisťahoval. Šesť nôh, farba, veľkosť, všetko sedelo.

„Teba som už predsa videl, nie?“

Akoby mu chcel chrobák odpovedať na otázku, začal Darkusovi liezť po lakti.

„Čo máš za lubom?“ spýtal sa Darkus, teraz už so značným záujmom.

Chrobák sa mu vyšplhal na rameno a mieril k plecu.

„Hej, kamže, kam?“ zasmial sa. Čierny tvor sa mu začínal páčiť.

Chrobák obrátil hlavu dopredu a zostal Darkusovi čupieť na pleci. Presne tam, kam by si morský pirát posadil papagája.

Darkus opatrne vstal. „Ty si ten najzvláštnejší chrobák, akého som kedy stretol!“ povedal.

„Pozrimeže! Koho to nevidím!“

Darkus skamenel ako socha a srdce mu padlo do nohavíc.

„Naša ufňukaná sirota,“ zvolal Robby. „A Žirafa tu teraz nie je, aby ho ochránila.“

Darkus sa zvrtol. Na autobusovej zastávke stál Daniel Dowie a po boku mal Robbyho a ďalších troch chalanov, ktorých predtým videl pod školským dubom. Ako ich Virgínia volala? Aha, klony. Všetci naňho zazerali, mali zhrbené plecia a ruky hlboko vo vreckách. Prezývka ich dokonale vystihovala, lebo sa podobali ako vajce vajcu. Mohol ich však volať, ako chcel, nič by to nezmenilo na skutočnosti, že stáli medzi ním a dverami strýkovho bytu.

„Čo chcete?“ Hlas mal sebaistejší, než sa sám cítil.

„Drž hubu.“ Robby si odpľul k Darkusovým nohám. „Ako sa opovažuješ rozprávať s Dowiem? Nesiahaš mu ani po päty. Vlastne áno, oblíž mu päty čižiem.“

Klony sa rozrehotali a natešene krochkali ako prasce nad korytom.

Daniel Dowie predsunul jednu nohu a zákerne sa usmial na Darkusa.

„Ak potrebuješ vyčistiť čižmy,“ Darkus sa pozrel Danielovi Dowiemu priamo do očí, „povedz to Robbymu. Tak veľmi sa ti snaží liezť do zadku, že ťa určite nesklame.“

Daniel Dowie zavrčal od zlosti a pozrel sa na Robbyho, ktorý si ihneď vyhrnul rukávy.

„Bitka! Bitka! Bitka!“ skandovali klony.

Darkusa oblial ľadový pot, keď sa pozeral, ako sa Robby naparuje a skacká so zaťatými päsťami sem a tam. Vedel, že ho zmastí.

Robby sa vyškieral na Darkusa. „Vyrazím ti zuby a napchám ti ich do gágora,“ vyhrážal sa mu.

Darkus prižmúril oči a zo všetkých síl sa snažil tváriť ľahostajne, ale srdce mu išlo vyskočiť z hrude a lepili sa mu dlane. Ako jedináčik bol častým živým terčom. Zvyčajne sa mu podarilo ujsť, ale niekedy ho zahnali do kúta a musel sa biť, takže brániť sa vedel. Lenže teraz by mu ani to nepomohlo. Aj keby sa mu podarilo zraziť Robbyho na kolená, ďalší štyria už čakajú, aby sa naňho vrhli.

Robby sa po ňom bez varovania vyrútil.

Nepripravený Darkus zdvihol zaťaté päste, no Robby doňho vrazil a udrel ho do brucha. Darkusovi sa podlomili nohy, vyrazilo mu dych a padal k zemi. Pristál na kartónovej škatuli a rozpučil ju. Keď zalapal po dychu, oči sa mu dokázali pozerať iba na červeno-biele logo Baxterovej polievky na kartóne. Celé telo mu brnelo od bolesti, a keď sa Robby zahnal, aby ho kopol, na stotinu sekundy si úporne želal, aby bol silnejší.

Darkus si pritiahol kolená k prsiam a zvinul sa do klbka na chodníku. Cez prsty videl, ako sa mu k rebrám ženie špica čižmy, a pripravil sa na najhoršie. Lenže namiesto očakávanej bolesti začul prudké syčanie.

Zdvihol zrak. Obrí čierny chrobák letel ako raketa do Robbyho tváre a syčal – priam prskal – ako kobra kráľovská.

„ÁÁÁ! Čo to má byť?“ zreval Robby a odskočil, akoby ho kopla elektrina.

„Čo asi?“ Darkus sa vydriapal na kolená a rýchlo uvažoval. „To je môj chrobák.“

„Fuj! Je hnusný!“ Daniel Dowie nespúšťal oči z ohromného syčiaceho tvora. Robby cúval ku klonom, potkýnal sa, a všetkých päť chlapcov ustupovalo.

Chrobák sa vznášal vo vzduchu pred Darkusom, mäkké krídla mu vibrovali tak rýchlo, že ich takmer nebolo vidieť. Opäť zasyčal ako piestový ventil v parnom motore.

„Zmizni! Nepribližuj sa! Choď preč!“ kričali chlapci na chrobáka a zo strachu sa držali jeden druhého.

„Hádam sa nebojíte chrobáka?“ zasmial sa Darkus úsečne a držal sa za brucho, keď sa pozviechal zo zeme. Spod svetra vytiahol kľúče na šnúrke. Keby sa mu len podarilo prejsť cez cestu a odomknúť červené dvere, bol by v bezpečí.

Chrobák sa znenazdajky vrhol na hlúčik vystrašených chlapcov a špicatým rohom im útočil na tváre.

Darkus prekvapene otvoril ústa.

„Snaží sa ma bodnúť!“ zvreskol jeden z klonov a uhýbal sa pred chrobákom.

„Robí na nás nálet!“ skríkol ďalší.

„Zakryte si oči!“ zvolal Darkus. „Inak vám… ech… inak vám ich vykole,“ vymýšľal si. „Tento druh chrobáka sa volá… vykáľač očný!“

Chrobák sa prehnal ponad hlavy cúvajúcich chlapcov ako miniatúrne vojenské lietadlo, zasyčal im do uší a potom sa vrátil k Darkusovi. Keď Darkus cítil, že mu opäť pristál na pleci, šikovne zakryl potešenie a radosť z pohľadu na chlapcov, ktorí sa pred ním plazili. S majestátnym chrobákom na pleci sa cítil mocný. Bol to nový a príjemný pocit.

„Si čudák!“ zakričal Daniel Dowie, odkryl si oči a zatackal sa dozadu. „Šibnutý chrobačí chlapec!“

„Keď povieš.“ Darkus sa zasmial a začínal si to užívať. „Lenže vykáľač očný a ja sme tím, vieš? Ak sa ku mne znova priblížite, zistíme, kde bývate, a môj kamarát vám v noci vlezie do izby a vykole vám oči v spánku.“

„Nebojíme sa ťa, ty švábí dych,“ prskal Robby spoza Daniela Dowieho. „Rozprávaš sa s nechutnými chrobákmi, lebo nemáš kamarátov. Ešte aj vyzeráš ako chrobák! Si špinavá nula s čiernymi chrobačími očiskami.“

Darkus sa pozrel na svoje plece. Chrobák k nemu dvíhal hlavu a mával prednými nôžkami. Darkus prikývol, akoby pochopil.

„Áno, môj milý vykáľač, Robbyho oči naozaj vyzerajú šťavnato,“ povedal nahlas. „Máš pravdu!“

Chlapci nadskočili a bežali kadeľahšie ako namydlený blesk. „CHROBAČÍ ČUDÁK!“ zakričal Robby naposledy a zmizol za rohom.

Darkus si odfrkol – napoly pobavene, napoly od úľavy – a obrátil sa. Autá a autobusy zasa premávali hore-dolu ako zvyčajne. Pickering bol preč a občania, ktorí si prišli vyprať oblečenie, sa vrátili do tepla samoobslužnej práčovne.

„Ďakujem,“ povedal chrobákovi na pleci. „Práve si ma uchránil pred kopancami do hlavy.“ Zdvihol ruku a váhavo pohladkal čierne krovky. Boli hladké ako novučičký plast. Keď hladkal chrobáka a pozrel sa mu do černicových očiek, cítil, že sú akýmsi záhadným spôsobom prepojení. Ako spriaznené duše.

Darkus pokrútil hlavou. Myslí na hlúposti. Nemôže predsa byť spriaznená duša s chrobákom. Alebo áno?

Čupol si a položil chrobáka na sploštenú škatuľu od polievkových konzerv.

„Nech sa páči, kamarát, teraz si voľný a môžeš sa vrátiť domov.“

Chrobák sa nehýbal.

„Čo sa deje?“ Jemne ho štuchol. „Leť.“

Chrobák k nemu zdvihol zrak.

„No tak, nemôžem celý deň trčať na ulici a čakať, kým nájdeš cestu domov,“ vzdychol Darkus a postavil sa. „Čakajú ma domáce úlohy.“

Chrobák vyletel zo zeme a opäť pristál Darkusovi na pleci.

„Prečo si to urobil?“ zachmúril sa Darkus. „Chceš ísť ku mne domov?“

Chrobák otvoril ústa presne ako predtým, akoby sa naňho chcel usmiať.

Darkus pokrčil plecami. „Tak dobre. Lenže ak ťa mám vziať k nám, potrebuješ meno. Nebudem ťa volať vykáľač očný.“ Pozrel sa na sploštenú škatuľu pod svojou nohou a všimol si červeno-biely nápis. „Baxter je celkom pekné meno pre chrobáka. Čo keby som ťa volal Baxter?“

Chrobák sklonil roh. Darkus zažmurkal a rozmýšľal, či nemá halucinácie. „Chápem to ako áno.“

Chrobák otvoril ústa a usmial sa.

Darkusovi sa na hlave rozplesla dažďová kvapka a náhle si uvedomil, že pán Patel stojí vo dverách večierky a sleduje ho, ako hovorí s chrobákom. Zahanbene pánovi Patelovi zamával, pokrútil hlavou a prešiel cez cestu. Možno mi už začína šibať, pomyslel si Darkus. Teda vážne, rozprávať sa s chrobákom? Okrídlený čierny tvor mu predsa nemôže rozumieť.

4. kapitola:
Entomologická zbierka

Darkus si vytiahol kľúče, odomkol si dvere a vyšiel po schodoch do podkrovia u strýka Maxa.

„Toto je moja izba, Baxter,“ povedal, keď zažal svetlo. Podišiel k zarámovanej fotografii, ktorú si zavesil na stenu. „Toto je môj tatko. Bude sa ti páčiť. Vždy mi hovorí, že nemám pučiť chrobáky.“ Chvíľku sa mlčky díval na fotografiu. „Tatko vraví, že nemáme nikomu vziať život, malému ani veľkému. Nedovolí mi zabiť ani len slimáky, čo nám na záhrade žerú šalát.“

Chrobákove krovky sa zachveli, otvorili sa a znova sa rýchlo zatvorili. Akoby bol od vzrušenia bez seba. Darkus sa radšej vzdialil od fotografie na stene, keby náhodou veľká tvár za sklom chrobákovi naháňala strach.

„Tu spávam,“ ukázal na hojdaciu sieť, „a to je vlastne všetko, čo tu mám. Je to malá izbička, ale vždy lepšie, ako žiť v niečej zafúľanej nohavici.“

Sadol si na dlážku, položil chrobáka na provizórny stolík a naklonil sa, aby si ho mohol pozrieť zblízka. Na niekoľkých miestach bol pekne štetinatý a spodok bruška Darkusovi trochu pripomínal raka. Predné nôžky ohýbal v kĺboch, ale zadné mal hrubšie a takmer vystreté ako špáradlá.

Chrobák sa nechal pokojne skúmať, opätoval Darkusovi uprený pohľad a ani raz nežmurkol.

Darkus sa nikdy nebál hmyzu, ale ani vo sne by mu nenapadlo chovať chrobáka ako domáceho miláčika. Hútal, či mu strýko Max dovolí, aby si Baxtera nechal. Bol ozaj bombový a páčilo sa mu, keď mu sedel na pleci. Cítil sa nebojácne.

„Zdvihnime kotvy.“ Vzal chrobáka do dlane. „Zájdeme do kuchyne a zistíme, čím sa živíš.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Darkus a chrobáky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.