Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mgr. Jitka Kobrová

LYMFOTAPING
Terapeutické využití tejpování v lymfologii

Autoři:
Mgr. Jitka Kobrová
MUDr. et Mgr. Robert Válka (spolupráce na kapitolách 1.6.1–3, 3.2, 3.2.1, 4.7.3–5, 4.8.2–3)

Recenze:
PhDr. Michaela Prokešová, Ph.D.
PhDr. Kateřina Vaníková, Ph.D.

© Grada Publishing, a.s., 2017
Cover Photo © REHASPORT TRADE s.r.o., Bc. Jan Kalista
Schémata a ilustrace Jakub Roller (© Bc. Jan Kalista, REHASPORT TRADE s.r.o.)
Fotografie Boris Stojanov a autoři (© Bc. Jan Kalista, REHASPORT TRADE s.r.o.)

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 6647. publikaci
Odpovědná redaktorka Mgr. Ivana Podmolíková
Sazba a zlom Karel Mikula
Počet stran 136
1. vydání, Praha 2017
Vytisklo TISK CENTRUM s.r.o., Moravany

Autoři a nakladatelství děkují společnosti REHASPORT TRADE s.r.o. za podporu, která umožnila vydání publikace.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-271-9874-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-9873-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-0182-5 (print)

Upozornění autorů

Poznatky o jednotlivých technikách tejpování obsažené v této publikaci se shodují s náplní našich kurzů Terapeutické využití TEMTEX tapu a Lymfotaping – terapeutické využití TEMTEX tapu v lymfologii. Máte-li znalosti tejpování z jiného kurzu, nemusejí se ve všem shodovat s informacemi zde uvedenými.

Informace obsažené v této knize nenahrazují lékařskou pomoc. Autoři publikace tímto nepředepisují tejpování jako metodu léčby vašich zdravotních obtíží bez konzultace s lékařem nebo terapeutem. Záměrem autorů je poskytnout pouze informace obecné povahy, které vám mohou pomoci ve spolupráci s lékařem či terapeutem při snaze o zlepšení vašeho zdravotního stavu. V případě, že nejste odborníkem ve zdravotnictví proškoleným v práci s tejpem na odborném kurzu, používejte všechna doporučení pouze k léčbě své osoby. Autoři ani vydavatel nenesou zodpovědnost za vaše jednání.

Poděkování

Rádi bychom na tomto místě poděkovali Janu Kalistovi, bez jehož iniciace a podpory by „další díl tejpování“ nemohl vzniknout. Děkujeme profesionálním fotografům Borisu Stojanovovi a Marcele Borýskové, jejichž snímky ilustrují a nepostradatelně dotvářejí celou publikaci, a našim věrným modelům Lucii Duškové a Martinu Jakešovi. Velký vděk patří rovněž všem našim pacientům, kteří umožnili vznik fotografií z klinické praxe. V neposlední řadě děkujeme grafikovi Jakubu Rollerovi za zpracování schémat.

Předmluva

Předkládáme knihu, která je zdrojem mnoha informací – zčásti přejatých od jiných autorů, zčásti vlastních, jak je to v odborné tvorbě zvykem. Pojetí metodiky tejpování, resp. kinesiotapingu a lymfotapingu, prezentované v této publikaci odráží využívání tejpu autory během několika let jejich praxe v oboru fyzioterapie a rehabilitačního lékařství, jakož i informace získané ze zahraničních publikací a kurzů.

Vstupním materiálem pro naši tvorbu je mj. i práce japonského chiropraktika dr. Kenza Kaseho, jehož výsledky jsou světu známy již od počátku 70. let 20. století a který je považován za zakladatele kinesiotapingu. Kase pátral po metodě sportovního tejpování, která by podporovala hojení poraněných tkání, neomezovala pohyb fascií, průtok krve, lymfy a rozsah pohybu v kloubech – což naopak hojicí proces potlačuje, jako je tomu u klasických, rigidních tejpů. Od roku 1973 po dobu 6 let se Kase se svým týmem zabýval vývojem elastických pásek – kineziologických tejpů (dále jen tejpů) – a současně i metodou kinesiotaping (dále jen tejpování), která se vyznačuje jejich používáním. Svou strukturou a elastičností jsou tyto tejpy velmi podobné lidské kůži. Díky tomu se dokonale přizpůsobují pohybu a na těle nejsou téměř cítit. Dr. Kase tak položil nový základ na poli sportovních výkonů, zvládání bolesti a rozšířil možnosti fyzioterapie.

V současnosti můžeme hovořit o celosvětovém využití tejpování elastickými tejpy a zároveň konstatovat, že Kase nebyl v minulosti jediný, kdo se zabýval funkčním tejpováním. Zásadním způsobem však přispěl k rozvoji této metody díky vývoji speciálního materiálu a v neposlední řadě se zasloužil o propagaci v celosvětovém měřítku. Funkčním tejpováním (i když ve zcela jiné podobě) se ve svém konceptu zabýval např. Alois Brügger a v Čechách Clara-Marie Helena Lewitová (Hermachová).

Úvod

Po více než 4 letech od 1. vydání publikace Terapeutické využití kinesio tapu a následně přepracovaného vydání Terapeutické využití tejpování se do rukou čtenářů dostává další kniha, která je volným pokračováním a nadstavbou dosud publikovaných technik tejpování a klinických aplikací. Rozšiřuje poznatky o již známých technikách a zaměřuje se na tejpování lymfatického a kardiovaskulárního systému. Čtenáři se pomocí lymfotapingu naučí drénovat povrchový i hluboký lymfatický systém, osvojí si nové techniky k ošetření jizev, použití tejpu u lymfedému, chronických i akutních otoků aj.

Ke zdárnému užívání této knihy je vhodné mít prostudovanou publikaci Terapeutické využití tejpování či absolvovat kurz Terapeutické využití TEMTEX tapu, který autoři vedou již 8 let, popř. nadstavbový kurz lymfotapingu (Lymfotaping – terapeutické využití TEMTEX tapu v lymfologii).

Vhodné jsou rovněž znalosti funkční anatomie lymfatického systému, jakož i praktická dovednost manuální lymfodrenáže. Čtenáři tohoto dílu „tejpování“ budou schopni využít lymfotaping u poúrazových a pooperačních otoků, lymfedémů vzniklých po operacích a onkologické léčbě a zlepšovat funkce dalších tělních systémů. Vždy by však měli mít na paměti, že tejpování, a tedy i lymfotaping, je technikou doplňkovou a asistuje hlavním technikám lékaře, fyzioterapeuta či lymfoterapeuta.

Lymfotaping je na samotnou aplikaci velice jednoduchá technika. Nenechte se tím však zmýlit, protože její úspěch tkví ve správné strategii drenáže otoku z přeplněné oblasti. Vyžaduje tedy výše uvedené teoretické znalosti a značné klinické zkušenosti v terapii (lymf)edému. Věříme, že obsah knihy bude přínosem všem, kteří se o tuto problematiku zajímají, a že odpoví nejen na otázku, „jak“ lymfotejp aplikovat, ale hlavně „kam“.

autoři

1Zopakování technik tejpování

Předpokládáme, že pokud listujete touto knihou, máte již určité zkušenosti s klinickým používáním tejpování v rámci základních a korekčních technik. Časem jste možná přišli na zdárné řešení situací, ve kterých jste dříve s tejpem úspěšní nebyli. Kladného výsledku v tejpování dosáhnete zejména tím, že si budete klást otázky: Aplikuji tejp na klíčovou strukturu? Dodržel jsem základy aplikace? Dodržel klient režimová opatření v rámci komplexní fyzioterapie? Není nutné znovu vyšetřit danou oblast? apod. Pouze tehdy, budete-li se ptát, posunete svoje schopnosti v tejpování na vyšší úroveň.

Považujeme za důležité připomenout fyziologii účinku tejpování. Mnoho lidí, zejména laiků, chápe tejp stále jako pomůcku k fixaci. Mohli jste si však již ověřit, že v tejpování elastickými tejpy jde primárně o modulaci aference, tedy o (neuro)reflexní působení tejpu skrze kůži. Stavebním kamenem nervového řízení a nervové činnosti je reflex. Jedná se o konstantní a zákonitou odpověď lidského organismu na změny vnitřního a vnějšího prostředí. Základem reflexu je reflexní oblouk sestávající z receptoru, aferentní dráhy, CNS (mozek/mícha), eferentní dráhy a efektoru (výkonného orgánu, např. svalu). Z vnitřního i vnějšího prostředí člověka jsou přijímány stimuly, které příslušný receptor zachycuje. Podněty mohou být různé povahy (fyzikální, chemické). Tyto stimuly vyvolají podráždění, díky němuž jsou vzruchy vedeny aferentními vlákny do CNS. Zde se získané informace přijímají, zpracovávají a vyhodnocují. Po vyhodnocení informace odchází eferentními vlákny z CNS v podobě vzruchu k efektoru. Efektor poté zahájí svou činnost na základě příkazu z CNS (obr. 1.1).

Obr. 1.1 Zpracování podnětu v CNS

Kůže obsahuje značné množství receptorů, jež vnímají mj. napětí kůže. Některé receptory (taktilní) mají dokonce směrovou citlivost. Správnou aplikací tejpu měníme cíleně kožní napětí, což dráždí taktilní receptory (volná nervová zakončení, Meissnerova tělíska, Vaterova-Paciniho tělíska, Merkelovy disky, Ruffiniho tělíska). Informace z periferních receptorů je aferentní drahou „poslána“ přes thalamus do primární somatosenzorické kůry a dalších struktur CNS. V nich je vyhodnocena a prostřednictvím příkazu z mozkové kůry „putuje“ eferentní drahou k efektoru (např. svalu). Díky změně na periferii je následně docíleno změny v řízení pohybu, napětí svalu aj.

Kůže je tedy jakýmsi mediátorem, díky němuž můžeme prostřednictvím tejpu ovlivňovat kůži samotnou (její posunlivost), fascie, svaly, kardiovaskulární a lymfatický systém, a to při využití 0–50% napětí – tj. dekompresních sil tejpu. Při použití kompresních sil tejpu (50–100% napětí) lze oslovovat i hlouběji uložené receptory (mechano-, proprioreceptory), a tak modulovat napětí šlach, vazů, kloubních pouzder či korigovat biomechanickou osu kloubů.

V myofasciálních tkáních dosahujeme tejpem okamžité změny v postavení kůže, podkoží, fascií, zmírnění bolesti, zvýšení rozsahu pohybu, redukce únavy, normalizace svalového napětí, a tím optimalizace svalové funkce (relaxace, timing, svalová síla, stimulace lymfatického pohybu).

Cévní systém, včetně lymfatického, reaguje na aplikovaný tejp zvýšením intersticiálního lymfatického toku. Dochází ke zlepšení výměny tekutin mezi jednotlivými vrstvami tkání, redukci otoku, vyrovnání teploty. Správně aplikovaný (lymfo)tejp způsobuje zvrásnění a elevaci kůže, čímž umožňuje drenáž přeplněných oblastí a redukci bolesti.

1.1Indikace tejpování

Tejpování lze užít k terapii svalových dysbalancí, posturálních insuficiencí, kardiovaskulárního a lymfatického systému, vazivových, šlachových a kloubních poranění, patologických pohybových vzorů, jizev a fascií, neurologických obtíží aj.

Tejp je indikován v případech, kdy je třeba zkrátit dobu hojení, urychlit rekonvalescenci a rehabilitaci. Z toho důvodu jeho využití nalezneme u diagnóz z celé škály medicínských oborů. Tejp poskytuje pocit jistoty, limituje možnost dalšího poškození tkání, a je tedy důležitou součástí primární i sekundární prevence.

1.2Relativní kontraindikace tejpování

Za relativní kontraindikace považujeme ty, kde benefity z užití metody převažují nad možnými riziky nebo kde se problematické oblasti můžeme tejpem pohodlně vyhnout, aniž bychom způsobili negativní reakci organismu. Za stavy relativně kontraindikované považujeme hnisavé kožní projevy, bradavice, mateřská znaménka, otevřené rány (obr. 1.2a–c), ekzémy, horečnaté stavy, elefantiázu, kardiopulmonální dekompenzace či alergie na složky tejpu.

Obr. 1.2a Plošná exkoriace jako otevřená rána (relativní kontraindikace) po pádu z kola

Obr. 1.2b Příslušné ošetření a krytí rány v kombinaci s lymfatickým tejpem, který byl naložen v jejím okolí k redukci otoku a hematomu

Obr. 1.2c Tejpem urychlujeme hojení hematomu a snižujeme bolest. Sportovec se tak může dřív zapojit do tréninku.

Opatrnost a obezřetnost je třeba u stavů jako diabetes mellitus, onemocnění ledvin, vrozené srdeční vady, závažné hemodynamické změny (ischemická choroba srdeční), epilepsie, křehká a hojící se kůže (např. po nadměrném slunění u edematózní tkáně), těhotenství v období prvního trimestru a v 8. a 9. měsíci na oblast SI skloubení (obr. 1.2d).

Obr. 1.2d Tejpování v těhotenství je při dodržení určitých pravidel vhodnou metodou k redukci bolesti beder či otoků dolních končetin

1.3Základy aplikace

Doporučujeme pečlivě nastudovat a osvojit si základy aplikace z knihy Terapeutické využití tejpování, kde se jednotlivým krokům věnujeme detailněji v kapitole 4.8.

Do základů aplikace patří samotné vyšetření pohybového aparátu, které by mělo předcházet každé aplikaci. Jedině na základě vyšetření je možné správně vyhodnotit, jakou techniku využít. Techniky tejpování by tedy měly být vybírány podle stanovených cílů, jež z vyšetření vyplynuly. Součástí vyšetření je také důkladné odebrání anamnézy. Anamnestická data (když jsou kladeny vhodné dotazy) mohou navést ke klíčové struktuře, která bude vyšetření podrobena. Následovat by měla rozvaha, kdy je hodnoceno: co vyplynulo z vyšetření, co je cílem léčby, co je cílovou oblastí, co je příčinou obtíží, jakým tvarem tejpu, jakým napětím a směrem aplikace lze nejlépe dosáhnout cíle, jestli je nutné použít korekční techniku, a když ano, která by byla nejvhodnější?

Po aplikaci nebo s odstupem času (podle diagnózy) by mělo v ideálním případě opět následovat vyšetření tkání. Podle toho, co odhalilo testování po aplikaci (u některých stavů není změny dosaženo ihned), je třeba vyhodnotit, zda bude terapeut volit totožnou aplikaci na stejné místo, nebo je vhodné provést nějaké změny či využít zcela jiných postupů. Pokud ano, tak jaké další kroky by měly být podniknuty k dosažení cílů léčby.

V případě, že byla vybrána adekvátní technika, tejp by měl být aplikován na čistou, suchou, oholenou a odmaštěnou pokožku. Proč je nutné těmto opatřením věnovat zvláštní pozornost a jakými prostředky jich dosáhnete, je podrobně rozebráno v knize Terapeutické využití tejpování (kap. 4.8.1).

Tejp je nutné aplikovat alespoň 30–45 min před zahájením pohybové aktivity, aby bylo zajištěno, že páska dokonale přilne.

Před aplikací je vhodné tejp na koncích zastřihnout do obloučku, aby došlo k eliminaci možnosti odlepení rohů tejpu na minimum.

Perfektní adheze pásky je zajištěna také tím, že během aplikace nedojde ke kontaktu na straně lepidla. Žádoucí je mít již osvojenou správnou manipulaci s tejpem pouze přes podkladový papír, získat kotvu roztržením podkladového papíru, nikoli jeho sloupáváním, kotvit a zakončovat tejp výhradně na kůži, ne na jiném tejpu.

Edukace klienta by měla být rovněž samozřejmou součástí tejpování. Terapeut by si měl být jistý, že klient chápe, z jakého důvodu je mu páska nakládána, je ochoten tejp nosit po dobu několika dní a akceptuje např. i jeho aplikaci na místa těla, kde je patrný i pro veřejnost. Do užívání tejpu by klient neměl být nikdy nucen, zejména z důvodu finanční spoluúčasti. Klient by měl dále vědět, za jak dlouho a jakým způsobem tejp šetrně sejmout (viz Terapeutické využití tejpování, kap. 4.8.4), co zvyšuje adhezivitu tejpu a co ji naopak snižuje. Je vhodné přibližně znát, co klienta v následujícím týdnu čeká a jestli tejp nebude pro nějakou aktivitu překážkou (společenské události).

Terapeut by se měl vyhnout přikládání tejpu do vlasové části zátylku, třísla, podpažní jamky a dále do individuálně senzitivních oblastí těla.

Důležitý je také výběr vhodného tvaru tejpu podle ošetřované oblasti a požadovaného účinku.

1.4Výběr tvaru tejpu

Základními tvary jsou „Y“, „I“, „X“, „vějíř“, „síť“ a „donut hole“. Nadstavbovým tvarem je „basket weave“, který bude samostatně a podrobně popsán v kapitole 1.7.2. Tvar a délku tejpu vybíráme podle velikosti ošetřované oblasti a požadovaného účinku.

„Y“ tejp

Je nejčastější formou aplikace. Využívá se jak v základních technikách k ovlivnění svalů, tak v korekčních technikách ve variantě tension in the base. Při využití u základních technik po nalepení kotvy tejpu obkružujeme jednotlivými pruhy (tails) svalové bříško. Napětí tejpu je rozptýleno mezi oběma tails přes cílovou tkáň (obr. 1.3).

Obr. 1.3 „Y“ tejp

„I“ tejp

Je nejuniverzálnějším střihem tejpu, ze kterého dále tvoříme ostatní uvedené tvary. Může být použit namísto „Y“ tejpu. V základních technikách je využíván zejména v akutní fázi, kdy je třeba snížit otok a bolest. „I“ svalové bříško neobkružuje, ale je vedeno přímo přes postiženou oblast. Napětí je v terapeutické zóně tejpu zaměřeno přímo na cílovou tkáň. Po odeznění akutní fáze lze vyměnit za „Y“ (obr. 1.4).

Obr. 1.4 „I“ tejp

„X“ tejp

Použití je voleno v místech, kde se začátek a úpon svalu mění v závislosti na pohybu, jako je tomu např. u mm. rhomboidei. Konce prostřižené do „X“ pomáhají lépe rozptýlit napětí tejpu na kůži. Napětí je v terapeutické zóně tejpu zaměřeno přímo na cílovou tkáň a rozptýleno skrze tails (obr. 1.5).

Obr. 1.5 „X“ tejp

„Vějíř“

Bývá používán k lymfatické drenáži. Tejp je obvykle rozstřižen na 4–8 pruhů podle zvolené šíře pásky. Kotva tejpu je lepena do místa funkčních lymfatických uzlin či do oblasti funkčního lymfatického spádu. Pruhy tejpu jsou vedeny přes oblast otoku/hematomu. Napětí je rozptýleno přes cílovou tkáň mezi tails (obr. 1.6).

Obr. 1.6 „Vějíř“

„Síť“

Je modifikovaný lymfatický vějíř. Tejp je rozstřižen od středu na 4–8 pruhů (podle šíře tejpu), ale kotva i konec tejpu zůstávají nerozstřižené. Jedná se o vhodný střih v oblasti velkých kloubů nebo k ošetření křečových žil (obr. 1.7).

Obr. 1.7 „Síť“

„Donut hole“

Vznikne prostřižením otvoru uprostřed „X“ tejpu nebo „I“ tejpu. Otvor by měl být umístěn přímo nad léčenou oblastí. Je využíván hlavně v místech kostěných výběžků, k „nadlehčení“ a lokálnímu snížení otoku v dané partii (obr. 1.8).

Obr. 1.8 „Donut hole“

1.5Rekapitulace technik tejpování

V následujícím textu naleznete souhrnné opakování základních a korekčních technik, včetně jejich typického využití. Pro podrobný výklad s vysvětlením jednotlivých kroků aplikace každé techniky odkazujeme na kapitoly 5.1 a 5.2 publikace Terapeutické využití tejpování.

1.5.1Základní techniky

Jako základní techniky jsou označovány techniky svalové. Primárním cílem je ovlivnění napětí svalu, a tím jeho funkce. Jsou zde dvě možnosti působení – facilitace a inhibice. Vzhledem k napětí báze tejpu pod 50 % je terapeutickým směrem základních technik směr smrštění se tejpu zpět ke kotvě.

V případě facilitace je tejp kotven do místa svalového začátku (odstupu), což je na lidském těle většinou proximálně. Báze tejpu je natahována na 15–35 % distálně, směrem k úponu svalu, za jeho současného předpětí. Smrštění tejpu spolu s tkáněmi směrem ke kotvě zajistí impulz ve smyslu aproximace (směrem do kloubu), a tím facilitaci svalové kontrakce (obr. 1.9).

Obr. 1.9 Princip FACILITACE svalu pomocí tejpu

Pro dosažení inhibice svalu umísťujeme kotvu tejpu do místa svalového úponu, což je na lidském těle většinou distálně. Báze tejpu je natahována na 0–25 % proximálně, směrem k odstupu svalu, za jeho současného předpětí. Smrštění tejpu spolu s tkáněmi směrem ke kotvě zajistí impulz ve smyslu distrakce (směrem od kloubu), a tím inhibici svalové kontrakce (obr. 1.10).

Obr. 1.10 Princip INHIBICE svalu pomocí tejpu

1.5.2Mechanická korekce

Mechanická korekce je hojně využívána jako technika k centraci, stabilizaci a ovlivnění biomechanické osy kloubu. Vyznačuje se tahem na bázi tejpu o velikosti 50–75 %, event. užitím manuálního tlaku ve směru požadované korekce. Vzhledem k napětí báze tejpu nad 50 % je terapeutickým směrem mechanické korekce směr tahu tejpu. Jinými slovy je směr tahu tejpu totožný se směrem požadované korekce (nedostavuje se efekt smrštění).

Tato korekční technika poskytuje mechanickou podporu, stimuluje proprioreceptory, mechanoreceptory, redukuje bolest. Mechanická korekce by měla být vždy aplikována tak, aby umožnila průtok krve a lymfy a tkáň či kloub ve zvolené pozici plně nefixovala. Rovněž by měl být zachován přirozený rozsah pohybu s limitací pouze krajních (bolestivých) rozsahů.

Technikou mechanické korekce nejčastěji ovlivňujeme úponové bolesti, korigujeme vbočený palec (obr. 1.11), postavení pately, centrujeme rameno, stabilizujeme zápěstí apod.

Obr. 1.11 Mechanická korekce hallux valgus. Pro zvýšení přilnavosti tejpu v oblasti nohy použijte pod tejp lepidlo ve spreji.

1.5.3Fasciální korekce

Fasciální korekce je technika využívaná k repozici svalové povázky (fascie). Cílem této terapie je uvolnění fascie, její plná posunlivost a díky tomu správná funkčnost svalu, redukce reflexních změn a snížení bolesti. K ovlivnění povrchových fascií je využíváno napětí tejpu 10–25 %, k ovlivnění hlubokých fascií napětí 25–50 % za současné „oscilace“ tejpu v oblasti báze (v podélné či příčné ose) (obr. 1.12). „Oscilace“ podporuje skluznost fascií a usnadňuje jejich mobilizaci.

Obr. 1.12 Aplikace fasciální korekce s „oscilací“ tejpu v podélné ose

Vzhledem k napětí báze tejpu pod 50 % je terapeutickým směrem fasciální korekce směr smrštění se tejpu zpět ke kotvě. Pohyb fascie je tedy tejpem podporován do místa zakotvení. Kotvu tejpu proto aplikujte za místo, které chcete ovlivňovat. Orientace kotvy by měla vyplynout z vyšetření (kam se fascie „nehýbe“, tam dám kotvu). Fasciální korekce zlepšuje mobilitu fascie díky stimulaci pohybu kůže vlivem elasticity tejpu. Techniky fasciální korekce mj. účinně prodlužují efekt manuálního myofasciálního release, který znáte z technik manuální medicíny.

1.5.4Prostorová korekce

Prostorová korekce je typickým zástupcem dekompresních technik. Tejp je aplikován s velmi lehkým až středním napětím 10–35 %. Ve všech typech prostorové korekce je tejp nakládán „od středu“. Vzhledem k napětí báze tejpu pod 50 % a vzhledem k aplikaci tejpu „od středu“ je terapeutickým směrem prostorové korekce směr smrštění do středu tejpu.

Technika slouží k lokálnímu ošetření místa bolesti, trigger point, zánětu či otoku. Elevací kůže, podkoží a fascií zvětšujeme prostor přímo nad problematickou oblastí. Výsledkem je snížení tlaku v léčené lokalitě, což vede k redukci dráždění chemoreceptorů, nociceptorů a snížení bolesti, zvýšení cirkulace krve a zlepšení odplavování zánětlivého exsudátu. Redukci bolesti lze dále vysvětlit stimulací mechanoreceptorů a aktivací vrátkového mechanismu bolesti. Elevace tkání je způsobena efektem smrštění tejpu, díky kterému jsou „nadlehčovány“ měkké tkáně nad místem požadovaného ošetření.

Technika prostorové korekce bývá zpravidla (spolu s lymfatickou korekcí) první metodou volby při řešení akutních obtíží pohybového aparátu. Volíme ji např. k odlehčení svalových úponů atrotických, naražených či jinak bolestivých kloubů (obr. 1.13).

Obr. 1.13 Prostorová korekce „hvězda“ při bolestech v oblasti kyčelního kloubu

1.5.5Vazivová/šlachová korekce

Obě korekce jsou z kategorie kompresních technik, protože výše tahu vazivové korekce je 75–100 % a šlachové korekce 50–75 %. Vzhledem k napětí báze tejpu nad 50 % je terapeutickým směrem vazivové i šlachové korekce působení tejpu směrem do tkání a směr tahu tejpu.

Vazivovou/šlachovou korekcí jsou drážděny mechanoreceptory v oblasti vazů a šlach, což je vnímáno jako stimulace propriorecepce. Změna aference z periferie je CNS následně interpretována jako napětí, jež je podobné normálnímu napětí tkání.

Tejp by měl být veden přímo nad průběhem šlachy či vazu ve středním postavení u vazivové korekce a v maximálním protažení při aplikaci šlachové korekce.

V případě korekčních technik (zejména s napětím nad 50 %) by se nemělo zapomínat na dostatečně dlouhou kotvu a konec tejpu. Kotva i konec by měly být lepeny vždy bez napětí. Pokud to anatomické skutečnosti umožňují, mělo by se dodržet „pravidlo tří“ (princip byste měli znát z knihy Terapeutické využití tejpování, viz kap. 5.2).

Obě techniky jsou využívány v případě nadměrného protažení („přetažení“) vazu či šlachy, při konzervativní terapii částečných ruptur, po sešití vazu/šlachy či při achillodynii (obr. 1.14). Efektem těchto technik je redukce napětí v postižené tkáni, snížení bolesti, navýšení stability a pocitu jistoty.

Obr. 1.14 Kombinace vazivové a šlachové korekce k ošetření nožní klenby a Achillovy šlachy při achillodynii

1.5.6Funkční korekce

Funkční korekce je jedinou technikou, která je aplikována „ve zkrácení“ pohybového segmentu. Iniciální napětí na bázi tejpu je doporučováno 50 % (podle výše rozsahu pohybu v ošetřovaném segmentu). O dalších cca 25–30 % je napětí tejpu navýšeno v průběhu aktivního pohybu během aplikace. Po nalepení se dostavuje efekt „pružiny“, takže funkční korekci využíváme, pokud chceme stimulací receptorů pohyb podpořit, nebo v opačném směru omezit.

Napětí vytvořené zvýšenou stimulací během aktivního pohybu antagonisty dráždí mechanoreceptory, a podporuje tak agonistickou svalovou skupinu. Tyto stimuly jsou interpretovány jako změna propriorecepce v daném segmentu. Stimulací mechanoreceptorů dáváme z periferie signál o „normální“ pozici kloubu.

Funkční korekce je využívána jako prevence distenze měkkých tkání, v případě hypermobility (obr. 1.15), mikrotraumat a periferních či centrálních paréz.

Obr. 1.15 Aplikace funkční korekce při hyperextenzi kolenního kloubu

1.5.7Lymfatická korekce

Je metodou volby číslo jedna v akutním pooperačním či poúrazovém stadiu. V uvedeném období je cílem fyzioterapie redukce otoku, bolesti, hematomu, napětí tkání a díky tomu včasná mobilizace pacienta. Nejčastěji se používá střih „vějíř“, kterým lze pokrýt velkou plochu otoku/hematomu (obr. 1.16).

Obr. 1.16 Aplikace lymfatické korekce na lýtko, vhodná např. při otocích spojených s CHŽI

Lymfatická korekce (lymfotaping) je zdánlivě velice jednoduchá technika. Nanáší se s 0–20% napětím tejpu přes edematózní oblast. Klíč k úspěchu a zároveň úskalí této techniky spočívá ve znalosti lymfatického systému, dobré volbě strategie drenáže otoku a pečlivosti při aplikaci. Je nutné důkladně dbát na „zažehlování“ tejpu před každou změnou pozice v ošetřovaném segmentu. Každý pruh „vějíře“ může být, obzvlášť na horní končetině, důvodem k „přepolohování“, a tedy „zažehlení“, což je nutné proto, aby bylo dosaženo maximálního zvrásnění tejpu (a tím tkání). V lymfatických kapilárách tak vznikne podtlak a lymfa je z mezibuněčného prostoru lépe nasávána do mízních cév. Zároveň s každým pohybem bude docházet k mikromasáži kůže a ke stimulaci receptorů.

Vzhledem k napětí tejpu pod 50 % je terapeutickým směrem lymfatické korekce směr smrštění se tejpu zpět ke kotvě. Kotva tejpu by tedy měla být aplikována proximálně od místa otoku/hematomu, aby docházelo k facilitaci drenáže otoku centripetálním směrem, tj. ve směru lymfatického toku do spádových uzlin.

Lymfatické korekci, resp. lymfotapingu se podrobně věnuje celá druhá polovina této knihy.

Ověřte si, že zvládáte základní a korekční techniky tejpování na výbornou. V následující kapitole jsme připravili několik standardizovaných klinických aplikací, abyste si mohli osvěžit jejich použití v zajímavých klinických situacích.

1.6Klinické aplikace

V dnešní době můžeme hovořit o tom, že existují standardizované klinické aplikace pro vybrané diagnózy, u nichž se osvědčila specifická kombinace technik, která je natolik účinná, že se její používání ustálilo do standardizované podoby. Nikdy by se však nemělo zapomínat na vyšetření (kineziologický rozbor) a určení cílů terapie. Ani tyto standardizované aplikace nejsou dogma a terapeut by se měl vždy řídit vlastním zjištěním.

1.6.1Impingement syndrom (obr. 1.17a–d)

Obr. 1.17a Aplikace „Y“ tejpu základní inhibiční technikou na m. supraspinatus. Kotvu tejpu nalepte bez napětí v neutrální pozici segmentu do místa úponu na tuberculum majus humeri. Segment uveďte do protažení vnitřní rotací a addukcí paže a tejp veďte přes fossa supraspinata s napětím 0–25 % do místa odstupu na mediální okraj lopatky. Konce tejpu dolepte bez napětí. Před změnou pozice v segmentu tejp důkladně „zažehlete“.

Obr. 1.17b Druhý (modrý) „Y“ tejp aplikujte na m. deltoideus rovněž jako základní inhibiční techniku. Kotvu tejpu nalepte bez napětí v neutrální pozici segmentu do místa úponu na tuberositas deltoidea humeri. Segment uveďte do protažení, a to pro každou porci svalu zvlášť – pro zadní část horizontální addukcí, přední část horizontální abdukcí. Tejp napněte na 0–25 % a konce dolepte bez napětí do místa odstupu, tj. na zevní konec spinae scapulae (zadní část tejpu) a druhý konec (přední část tejpu) na zevní konec klavikuly. Před změnou pozice v segmentu tejp důkladně „zažehlete“.

Obr. 1.17c Třetí (černý) tejp je aplikován jako mechanická korekce „tension in the base“. Dostatečně dlouhou kotvu tejpu umístěte bez napětí do oblasti medioklavikulární čáry. Fixujte kotvu tejpu a napněte jeho bázi na 50–75 %.

Obr. 1.17d Rukou, která držela kotvu tejpu, sjeďte na nalepenou bázi, „zažehlete“ ji a následně důkladně fixujte, zatímco klient umístí svoji ruku ošetřované končetiny na druhé rameno. V této pozici dolepte konce tejpu („tails“) bez napětí. Před změnou pozice v segmentu tejp důkladně „zažehlete“.

Impingement syndrom (angl. to impinge – narážet) je bolestivé funkční postižení v oblasti subakromiálního prostoru, způsobené drážděním rotátorové manžety a subakromiální burzy. Vlivem strukturálních či funkčních změn ramenního pletence dochází k narážení, hmoždění či útlaku měkkých tkání v subakromiálním prostoru subakromiální burzy a šlach rotátorové manžety.

Mezi nejčastější příčiny vzniku patří opakovaná mikrotraumatizace rotátorové manžety, a to nejvíce v oblasti úponové šlachy m. supraspinatus, což vede k akutnímu, resp. chronickému přetížení ramenního kloubu. Dochází k mechanické iritaci šlachy pod hrbolem pažní kosti a nadpažkem lopatky zvláště při abdukci paže.

Výskyt impingement syndromu je ovlivněn i tvarem a sklonem akromia. Existuje rozdělení akromionu podle tvaru v sagitální rovině do 3 typů: typ I – plochý, typ II – klenutý, typ III – hákovitý. Frekventovanější poranění rotátorové manžety bylo pozorováno u typu II a zejména III.

Nově se objevují i další diagnostické jednotky, jež se slučují pod termínem sekundární impingement (svalové dysbalance pletence horní končetiny, instabilita v kloubu, léze bicipitolabrálního komplexu, poranění vazivového stabilizačního aparátu apod.).

U mladších jedinců se setkáváme nejčastěji se sekundárním (funkčním) impingementem, který může vycházet se svalové dysbalance a funkční nestability v daném segmentu, u pacientů starších s impingementem primárním s poraněním rotátorové manžety.

Rozhodující k určení správné diagnózy je odběr anamnézy a klinické vyšetření. Cenným diagnostickým ukazatelem je tzv. bolestivý oblouk v rozmezí 60–120° (provokace bolesti pod předním okrajem akromia, gradující při odporované abdukci paže), dále typická noční bolest zvláště při zatížení vleže na postiženém rameni. V pokročilém stadiu je bolest vyvolávána i flexí postiženého ramene. V anamnéze se zajímáme o sportovní aktivity pacientů, charakter obtíží a jejich lokalizaci.

Základním zobrazovacím vyšetřením je rtg, a to v projekci předozadní a laterální skapulární. Měkké tkáně lépe posoudí ultrazvuk, resp. magnetická rezonance.

V konzervativní léčbě syndromu se uplatňuje komplexní fyzioterapeutická léčba. Ta se neomezuje pouze na snížení bolesti a zvýšení rozsahu pohybu, ale zaměřuje se i na centraci celého ramenního pletence a stabilizaci trupu. Doplňkově k pohybové léčbě doporučujeme užít procedury fyzikální terapie a tejpování.

V případě, že konzervativní terapie selže a klinické obtíže přetrvávají, je přínosem v diagnostice i léčbě artroskopické dořešení.

Aplikací tejpu centrujeme ramenní kloub, čímž dochází k eutonizaci jeho kolem-kloubních svalů a zlepšení rozsahu pohybu. Pacienti subjektivně udávají snížení bolesti a možnost na postiženém rameni opět usnout. Kromě zde uvedených m. deltoideus a m. supraspinatus lze pro tuto diagnózu využít i základní inhibiční techniku m. biceps brachii nebo m. coracobrachialis.

1.6.2Whiplash Injury (obr. 1.18a–d)

Whiplash Injury (WI) je mechanické poškození struktur krční páteře a hlavy. Dochází k němu při akceleračně-deceleračním pohybu, kdy tento pohyb přenáší energii na struktury krční páteře a hlavy.

Nejčastěji vzniká při dopravní nehodě, a to již při rychlosti okolo 20 km/h. Mezi méně časté příčiny patří i sportovní úrazy, při nichž může dojít k nárazu do hlavy (úpolové sporty, házená, lyžování nebo jízda na kole).

Následkem WI bývá postižení několika anatomických struktur najednou. Může dojít k poranění hlavy, krční páteře, svalově-vazivového aparátu krční páteře, ke kontuzi nervů, míchy, temporomandibulárního skloubení a smyslových orgánů, k luxačnímu a kompresivnímu poranění skeletu (těl obratlů).

Vlivem působení velké zevní síly jsou krajní extrémní polohy tlumeny nikoli svaly, ale statickými stabilizátory (vazy, kloubními pouzdry). V okamžiku nárazu dochází k jejich napnutí do zóny fyziologické mechanické tolerance. Náhlým nekoordinovaným napětím vznikají ložiska zhmoždění a krevních výronů, která mohou být mnohočetná a současně velmi drobná, až mikroskopická.

Diagnostické úskalí spočívá v tom, že po úraze mohou být příznaky poranění zcela minimální a nemusí se projevit okamžitě. Zpravidla se však do 24 h po nehodě rozvinou typické symptomy, které jsou v naprosté většině lokalizované do oblasti hlavy, krku a ramen – ztuhlost šíje, bolesti hlavy, bolesti zad, omezená pohyblivost krční páteře, nauzea, dále se mohou objevit poruchy polykání, chrapot, dvojité vidění, závratě, nedoslýchavost nebo tinitus v uších. Následky WI se mohou objevit až s odstupem několika týdnů i měsíců, nejsou vzácné ani případy, kdy se příznaky objevily až s ročním odstupem.

V současné době se můžeme setkat se dvěma léčebnými přístupy.

Podstatou pasivního přístupu je léčba tkání klidem. V terapii se využívá krční límec s cílem kvalitního zhojení poraněných struktur. Imobilizace krčním límcem je indikovaná na cca 5–6 týdnů. Jako doplňkové prostředky pasivní fyzikální medicíny využíváme nejčastěji ultrazvuk, pulzní magnetické pole, nízko/středně frekvenční proudy či laser.

Aktivní přístup v terapii poukazuje na skutečnost, že krátkodobá imobilizace a následná časná pohybová terapie vede ke snazší remodelaci poraněných tkání a dřívější obnově funkce (např. metoda MDT). Aktivní přístup zahrnuje i tejpování jako alternativu krčního límce.

Aplikací tejpu se v první fázi snažíme o redukci otoku, odstranění lymfostázy, snížení bolesti, proto aplikujeme lymfatickou korekci. V dalším stadiu zajišťujeme stabilizaci postiženého segmentu.

Akutní stadium

Obr. 1.18a Kotvu tejpu nalepte bez napětí v neutrální pozici segmentu proximálně od místa otoku či do oblasti funkčních lymfatických uzlin. Protažení tkání proveďte, pokud je to vzhledem ke stavu tolerováno. S 0–20% napětím aplikujte jednotlivé pruhy „vějíře“ přes oblast otoku a bolesti. Totéž opakujte s druhým tejpem v protažení na opačnou stranu tak, aby vzniklo křížení obou vějířů v místě obtíží.

Postakutní stadium

Obr. 1.18b Začněte bilaterální aplikací dvou „I“ tejpů jako základní inhibiční techniky na kraniální sestupné snopce m. trapezius. Kotvu prvního tejpu nalepte bez napětí v neutrální pozici segmentu do místa úponu na akromion. Segment uveďte do protažení (podle tolerance) úklonem a mírnou rotací hlavy na opačnou stranu a tejp veďte s napětím 0–25 % do místa odstupu co nejblíže záhlaví (podle vlasového porostu). Konec tejpu dolepte bez napětí. Před změnou pozice v segmentu tejp důkladně „zažehlete“. Totéž zopakujte s druhostranným „I“ tejpem.

Obr. 1.18c Pokračujte základní facilitační technikou v podobě dvou „I“ tejpů (modré tejpy) přes paravertebrální valy erektorů páteře. Kotvu tejpu nalepte bez napětí v neutrální pozici segmentu kaudálně od místa zhmoždění. Tejp veďte v protažení segmentu (podle tolerance) s napětím 15–35 % kraniálním směrem. Konec tejpu nalepte bez napětí do záhlaví. Před změnou pozice tejp důkladně „zažehlete“. Totéž zopakujte s druhostranným „I“ tejpem.

Obr. 1.18d V neutrální pozici segmentu aplikujte „I“ tejp (černý) jako vazivovou korekci s napětím 75–100 % od středu tejpu. Střed tejpu (třetina délky) umístěte v napřímení krční páteře přímo přes oblast vyžadující stabilizaci. Konce tejpu dolepte bez napětí. Před změnou pozice v segmentu tejp důkladně „zažehlete“.

1.6.3Chondromalacie pately (obr. 1.19a–d)

Obr. 1.19a Aplikace „Y“ tejpu základní facilitační technikou na VMO. Kotvu tejpu nalepte bez napětí v neutrální pozici segmentu do místa odstupu na distální část labium mediale lineae asperae. Segment uveďte do protažení flexí kolene a zevní rotací kyčle a tejp veďte s napětím 15–35 % do místa odstupu na mediální pól pately. Konce tejpu dolepte bez napětí. Před změnou pozice v segmentu tejp důkladně „zažehlete“. Totéž zopakujte s druhým „tail“.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lymfotaping.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.