SOUBOJ V HLUBINÁCH: CHIMÉRA

Michal Tesař

ilustrace: Miloš Sotona

Věnováno Evě, první dámě.

1. SÁZKA

„Říkám, že je to hloupost! Naprosto nereálná hloupost!“

„Ale klidně to může být pravda! A navíc, i kdyby to byla hloupost, nabízí to skvělou zábavu. Už více než dva roky ležíme na ostrově a tohle je možnost užít si trochu adrenalinu!“

„Já jsem pro. Myslím, že Ashton má pravdu. Jediné, co je potřeba udělat, je kontrola lodě a můžeme vyrazit!“

„Klidně, vy snílci. Ale beze mě!“

Tato poněkud nervózní rozmluva se odehrála 16. října roku 2017 v útulném domku Clifa Westwooda, mého přítele a jednoho z členů posádky ponorky Eva. Seděli jsme společně v pohodlných křeslech a bylo trochu znát, že více než dvouleté jednotvárné soužití na malém ostrůvku Clash dostává drobné trhlinky. Neznamená to ovšem, že bychom na sebe byli nevraživí, či si snad vytýkali chyby. Jenom jsem měl takový pocit. Proto jsem se rozhodl předložit přátelům návrh na cestu podmořskými divy, které mne stále fascinovaly. Říkal jsem si, že trocha dobrodružství by nám jedině prospěla a zároveň bych si splnil svůj tajný a trochu dětinský - to nepopírám - sen.

Proto mne zamrzelo, když Clif reagoval tak negativisticky. Ale v koutku duše jsem doufal, že tento můj nápad nakonec provedeme.

Když jsme se rozloučili a spolu s Alem odcházeli, řekl mi s přátelským poplácáním po zádech:

„Neboj, Ashi, až půjde Eva na vodu, bude Clif na palubě, za to ti ručím!“

Zavrtěl jsem zamítavě hlavou.

„Dobrá“, pokračoval Al, „vsaďme se o láhev whisky!“

Podal jsem příteli ruku na stvrzení sázky a odvětil:

„Ujednáno! Připrav si láhev! Dobrou noc!“

„Dobrou noc, Ashi! Nachystej led!“

S těmito slovy jsme se rozešli. Já zamířil ke svému domu, který stál ve stráni nad přístavem. Zastavil jsem u dveří a pohledem přelétl klidnou hladinu zátoky, vrata uzavírající vjezd do laguny, přístaviště s řadou pacholat a nakonec můj zrak padl na obrovskou halu, ze které vedly pozvolna se svažující koleje. Končily v temné vodě Pacifiku. Velké, masivní podvozky, které pojížděly po kolejnicích, nesly na svých bedrech naše jedinečné společné dílo. Ponorku, pokřtěnou jménem Eva. Tak jako ona byla kdysi první dámou na Zemi, tak naše loď byla první dámou mořských hlubin.

Posadil jsem se na zápraží a zalila mne příjemná vlna nostalgie. Před vnitřním zrakem se zvolna rozjížděl vlak vzpomínek.

Na začátku všeho bylo nabytí obrovského jmění jako dědictví po strýci v Jihoafrické republice. Tyto peníze – a jejich téměř nepřetržitý přísun – mi dovolily koupit Bohem zapomenutý kousek země uprostřed Tichého oceánu a zřídit na něm přístav pro podmořský člun. Postavení osady pro všechny pracovníky – svobodné lidi, kteří za mnou šli dobrovolně – byla samozřejmá povinnost. Koupě materiálu na stavbu, jeho doprava, to vše si vyžádalo nemalé finanční prostředky. Ale ty mi naštěstí nechyběly. Poté křest a první plavba, kde se objevil inženýr Strowinsky a takzvaný „Problem U“! Na kótě 122 u cípu Jižní Ameriky jsme málem přišli o život, vyvraždění obyvatel Clashe, poté Zakynthos a nukleárním výbuchem vyvolaná tsunami, jež ho zaplavila, Jacksonův tunel u Antarktidy, Dannyho doznání ke spolupráci se Strowinskym, Atlantský hřbet a bájná pevnina, Dannyho smrt v megabouři u Mexického zálivu, torpédování ponorky v deltě Amazonky a nakonec potopení Agnethy, lodě, která nás přivedla na stopu inženýra Strowinskyho! Toho jsme poté zahnali na hranu Mariánského příkopu, kde také po zásazích torpédy skončil i se svojí ukradenou ponorkou NWW!

Bylo to neskutečné, nebezpečné, neuvěřitelné, ale skvělé! Skoro jsem si říkal, že by tyto vzpomínky vydaly na román! Cítil jsem slzy v očích! Sobecky jsem toužil po dalším podmořském dobrodružství, chtěl jsem znovu pod vodu a hledat, zkoumat, nalézat! Vždyť z podmořského světa je známa pouze a jen jedna jediná desetina! I vesmír, se svými nekonečnými hlubinami je lidem známější a bližší než to, co se děje padesát nebo sto metrů pod hladinou!

Musel jsem si ale také přiznat, že jsme se příliš nesnažili o další zviditelnění, nenabízeli jsme se vědeckým institucím či komerčním podnikům, a tak „Problem U“ a jeho hrdiny pokryl prach zapomnění. Dlužno dodat, že jsme asi ani velký zájem neměli a chtěli žít v klidu. Tedy alespoň doteď.

Nadechl jsem chladný, prosolený vzduch a otevřel dveře. Po chvilce už jsem seděl v pohodlném křesle u hřejivého krbu a listoval v hustě popsaném bloku, kam jsem trpělivě vypisoval podrobnosti z knih či internetu, porovnával, počítal, měřil, plánoval a hlavně snil.

Celý rok mi trvalo shromažďování všech dostupných podkladů pro naši novou plavbu. Hlavním podnětem mi bylo objevení Arabského tunelu při honbě za Strowinskym, který si vybájil skvělý Jules Verne a poslal do něj bez váhání svůj Nautilus i s kapitánem Nemem na palubě.

Po osobním zjištění, že tato spojnice opravdu existuje a po nesčetných zvědavých mailech a dotazech na různé instituce i vědecké kapacity či inženýry a stavitele mi vycházelo jedno jediné. Jiný Francouz, Ferdinand de Lesseps – tvůrce a hlavní dozorce prací na Suezském průplavu, který byl otevřen roku 1869 – tohle dozajista věděl, a proto velmi pospíchal s dokončením svého monstrózního díla. Strach o patent, výnosy z provozu průplavu a v neposlední řadě i určité obavy z Vernovy schopnosti predikce, to vše hnalo inženýra Lessepse kupředu.

Znamenalo to tedy pro mě, že ne všechna místa, která navštívili hrdinové Podivuhodných cest Julese Verna, jsou jen výplodem spisovatelovy fantazie.

Proto tedy ten hustě popsaný sešit, na jehož konci byl harmonogram a přesná poloha míst, která bych rád se svými přáteli navštívil. Při společném setkání jsem jim ukázal tento seznam:

1. Lincolnův ostrov

2. korálový hřbitov v Indickém oceánu

3. Arabský tunel

4. zátoka Vigo

5. Atlantida

Závěr naší rozmluvy již znáte. Clif byl rezolutně proti, neboť nevěřil v existenci něčeho takového. Má snaha ho přesvědčit přišla vniveč, leč Al byl jiného názoru. Dalo mi to určitou naději pokračovat v započaté práci a myslím, že bych měl vysvětlit, proč zrovna ta místa v seznamu. Samozřejmě to souvisí s mým oblíbeným spisovatelem. Pro méně znalé uvedu podrobnější obsah jednotlivých knih, ze kterých jsem čerpal inspiraci pro naši novou podmořskou pouť.

Lincolnův ostrov, ztracený v Pacifiku, se stává útočištěm pro pětici vzdušných trosečníků – konkrétně inženýra Cyruse Smithe, novináře Gedeona Spiletta, námořníka Bonaventuru Pencroffa, jeho chráněnce Harberta Browna, černocha Naba, jenž byl inženýrovým sluhou a psa Topa – kteří zde prožijí robinzonádu par excellence. Díky své vytrvalosti, houževnatosti a píli postupně kolonizují ostrov. Tam, kde nepomáhá důvtip, síla ani příroda, zjevuje se náhle jakýsi „Duch ostrova“, který všem obyvatelům nezištně pomáhá. Upozorní je na trosečníka na ostrově Taboru, dokáže zneškodnit pirátskou loď, zahubí piráty, pustošící ostrov. Vyvrcholením knihy je pak setkání s oním neznámým, kterým se ukáže být kapitán Nemo, poslední z celé posádky Nautilu. Podmořský člun zde měl přirozené kotviště v jícnu vyhaslé sopky. Celý ostrov poté vyletí do povětří po ohromném výbuchu, když praskne tenká stěna, dělící mořskou vodu a žhavé sopečné jádro. Z celého ostrova po katastrofě zbude jen holé skalisko na 150°30´ západní délky a 34°57´ jižní šířky.

Zbylá čtyři místa se týkají románu Dvacet tisíc mil pod mořem. Toto dílo, spolu s výše zmíněným Tajuplným ostrovem a knihou Děti kapitána Granta tvoří trilogii, kterou volně propojují některé postavy.

V knize o nepřekonatelném Nautilu se setkáme s postavami profesora Pierra Aronnaxe, jeho sluhy Conseile, velrybáře Neda Landa, a hlavně kapitána Nema, který se rozhodl ukrýt do mořských hlubin před útlakem světa. Po pronásledování domnělého velekytovce narvala obrovského se zmínění tři trosečníci ocitnou na palubě ponorky po její srážce s fregatou Abraham Lincoln. Zde se po počáteční nevraživosti jejího velitele vůči vetřelcům otevřou před trojicí hlavních hrdinů všechny divy moří a oceánů. Dokonce se vydávají ve skafandrech do podmořského světa. Ponorka však neslouží jen jako pracoviště vědce, nýbrž i jako nástroj pomsty proti nenáviděným Angličanům. Při jedné tajemné srážce Nautilu s jinou lodí zde zemře námořník a je pochován do mokrého hrobu v Indickém oceánu, na korálovém hřbitově, přibližně na 105° východní délky a 15° severní šířky. Nautilus poté pluje skrze Indický oceán, Arabským tunelem do Středozemního moře, odtud pokračuje přes zátoku Vigo přímo na jih, aby hlavní hrdinové stanuli na jižním pólu! Poté se ponorka vydává na sever do Sargasového moře, aby zde námořníci svedli tuhý boj s obřími chobotnicemi. Celá kniha vrcholí děsivým popisem zkázy anglické obrněné fregaty, která napadne Nautilus a následným útěkem nedobrovolných zajatců ve víru malströmu. Po zachránění lofotskými rybáři a odplutí do Francie vydává profesor Aronnax cestovní deník o příhodách na palubě ponorky a osobě tajemného vládce mořských hlubin.

Tolik tedy motivace – i když trochu naivní a dětinská – pro naši novou cestu. Nezastírám, že jsem velký obdivovatel spisovatele Verna, jakož i jiných velkých mozků vědeckofantastické literatury. Jsem však přesvědčen, že právě Jules Verne nebyl jen oním romantickým snílkem a spisovatelem. Podle mého soudu musel o některých věcech a dějích vědět z vlastní zkušenosti. Samozřejmě, že se nepotápěl v Indickém oceánu či nestál na jižním pólu.

I když, kdo ví, jak vlastně tento muž s obrovskou představivostí vlastně žil? Je životní příběh bankovního úředníka jenom zástěrka pro okolí a ve skutečnosti to byl dobrodruh se vším všudy?

2. WILL

Ráno, sotva slunce posvětilo svými paprsky rodící se den a lehký větřík čechral koruny stromů na úpatí sopky Venus na našem ostrově, zaklepal kdosi na dveře mého domu. Trochu nevrle jsem se vyhrabal z  postele a zavolal: „Dále!“

Ve dveřích stál Al a v ruce držel láhev. Usmál jsem se a gestem pozval přítele dál. Připravil jsem snídani a mezi sousty pravil:

„Jak vidím, Ale, nepochodil jsi. Já vím, Clif je tvrdá hlava, co si usmyslí, tak toho se jen tak nevzdá. Stejně pevné má i zásady! Nu, nevadí, mám nějaké kontakty ve vědeckých kruzích, myslím, že naše Eva bude vhodným pracovištěm pro nějaké kapacity. Napíšu jim hned po snídani a tu láhev můžeme vypít na zdraví všech na Clashi!“

„Počkej, počkej, Ashi! Ne tak rychle!“ zastavil mne Al.

„Proč? Aha, já jsem zapomněl na led, už jdu!“

„Počkej, příteli. To je právě ono. Vsadili jsme se o whisky, ale jak můžeš vidět, přinesl jsem koňak! Na důstojnou oslavu dokonalých gentlemanů!“ usmíval se Al.

Chvilku mi trvalo, než mi došla ona slova, která Al pronesl.

„Takže Clif souhlasí?!“ otázal jsem se s nadějí v hlase.

Místo odpovědi Al vstal a otevřel dveře. Do pokoje vešel Clif a v ruce svíral hrdlo pravé irské whisky. V očích mu žhnuly ohýnky a s radostí v hlase se zeptal:

„Máte tady, pánové, trochu ledu?“

Přiznám se, že když se přátelé zvedli z pohovky, jejich nejistý krok mne rozesmál. Avšak jenom do té doby, než jsem se pokusil vstát i já. Připadal jsem si jako na moři za bouře a taktak jsem zvládl dojít k posteli, na kterou se místo inženýra Ashtona McIntyra svalil jenom bezvládný žok z masa a kostí. Během chvíle jsem spal jako dřevo.

Nevím, jak dlouho trval můj spánek, ale poté, co jsem otevřel oči, bylo již slunce téměř schované za obzorem.

„Poměrně špatně strávený den, Ashi!“ vyhuboval jsem si v duchu.

Vyšel jsem před dům a přehlédl celou osadu pode mnou. Zastavil jsem pohledem na suchém doku naší ponorky. Skrze úzká okna se draly do večerního šera paprsky světla. Neváhal jsem ani vteřinu a svižným krokem scházel k přístavišti. Chladný vzduch mi pročistil hlavu, a když jsem otvíral dveře do hangáru, byla má mysl již zcela jasná. Scéna, která se zde odehrávala, mne velmi potěšila. Al a Clif prohlíželi trup ponorky a o něčem spolu diskutovali. Zavolal jsem tedy na ně:

„Jestli hledáte díry, tak to musíte do kuchyně pro cedník!“

Oba muži přišli až ke mně a Clif řekl:

„Myslím, že bude potřeba Evu důkladně prohlédnout, než se vydá na cestu. Také jsme s Alem vymysleli několik vylepšení, která budou jistě k užitku. Jestli chceš, promluvíme si o všem. Dáme si whisky a …“

Rozhodil jsem rukama v zamítavém gestu:

„Vylepšení beru, whisky ne! Tedy dnes určitě ne!“

Al se uchechtl a zabručel cosi o alkoholu, který ničí mozkové buňky. Za chvíli už jsme všichni tři seděli před hangárem a Clif se rozhovořil:

„Tak tedy whisky ne, dobrá! Ale vážně, i já jsem se zabýval myšlenkami na novou podmořskou cestu, ale předběhls´ mne, Ashi. Nevěřím sice ve tvého Verna, ale budiž. Klidně popluji, kam jsi naplánoval. Jen mi bude líto, že uvidíte to, co já vám už tady na ostrově tvrdím. Totiž, že je to jenom výplod fantazie. Abych se však vrátil k vylepšením naší ponorky. Má první úvaha byla, že jsme pod vodou velmi nepohybliví. Ve skafandru to žádný sprint není a tak mne napadlo podvodní vozítko, řekl bych něco na způsob skútru. Je to velmi jednoduché. Vzduchová nádrž jako sedlo, akumulátory a trochu přítěže, dva lodní šrouby pro jízdu vpravo a vlevo, jednoduchá řídítka s ovladači motorů. Uložení by bylo v trupu a v případě potřeby budou k dispozici. Přístup z vnějšku, jako ke člunu. Připravím přesnou technickou dokumentaci a podle ní se skútry vyrobí v loděnici.“

„Skvělý nápad, Clife! Ty roky u General Electric přece jen nesou své ovoce!“ přitakal jsem nadšeně.

„Já bych přidal také jednu drobnost. Holografické znázornění okolí ponorky na základě sonarových a radarových odrazů. V podstatě uvidíme, co je právě kolem nás. Musím jen objednat potřebné díly a pak to doladíme se stávajícími systémy naší lodě,“ řekl Al.

Hleděl jsem na oba muže. Chvíli jsem přemítal, ale pak se rozhodl:

„Já sice nemám žádná technická vylepšení, myslím si však, že tři lidé by na delší cestě zvládali takovou loď, jakou je Eva, jen velmi obtížně. Danny je bohužel mrtev a my potřebujeme náhradu. Dovolil jsem si tedy – bez vás – pozvat na pohovor jednoho specialistu.“

Čekal jsem na reakci obou přátel. Al se nadechl k otázce, Clif ho však předešel:

„Kdo to je?“

„Jmenuje se William Thompson a před nedávnem odešel z ponorkového loďstva Spojených států.“

„Takže Will? A proč musel odejít?“ otázal se Al a já zachytil v jeho otázce trochu nedůvěry.

„Prý kvůli rozepřím s velitelem. Zítra přiletí na Clash, budete se ho moci sami zeptat.“

I Clif se zatvářil starostlivě.

„Je spolehlivý? Danny se zdál být v pohodě, ale málem jsme na to doplatili!“

Pokrčil jsem rameny.

„Zítra přiletí. Netuší zatím, jaké máte plány či úmysly. Ozval se jako první na moji výzvu. Ví jen, že sháníme lodního technika pro podvodní výzkum. Pokusil jsem se to podepřít uskupením jihoamerických univerzit.“

Al se zazubil a podotkl.

„Dám do mrazáku výrobník na led, ta whisky se bude hodit.“

Druhý den odpoledne nad Clashem zakroužil malý hydroplán a dosedl na hladinu nedaleko vrat do přístavu. Po krátkém telefonátu se vjezd otevřel a k molu připlulo bílomodré letadlo s výsostnými znaky Brazílie. Z kabiny vystoupil na břeh usměvavý urostlý muž s černým plnovousem a jiskrnýma očima. Přišel až k nám na konec mola a příjemným hlasem se otázal:

„Pan Ashton McIntyre?“

Postoupil jsem k němu, podal ruku a opětoval otázkou:

„Ano, osobně. Pan William Thompson?“

Po mužově souhlasném přikývnutí jsem pokračoval:

„Velmi mne těší. Dovolte, abych vám představil mé přátele. Pánové Clif Westwood a Alex Hewitt.“

William podal oběma ruku a řekl:

„Vím, že jsem zde cizí, neznáte mě a ani já vás, ale podle všeho budete stateční, vytrvalí a silní lidé. Doufám, že k vám najdu cestu a přijmete mne do týmu. Jako malé zápisné jsem si dovolil malý dárek.“

S těmito slovy vytáhl z malého batůžku láhev Jacka Daniela. Clif se neudržel a vypukl v halasný smích. Will jen nechápavě zíral. Chtěl jsem ho ušetřit nepříjemné situace a řekl jsem:

„Je potřeba si hned na začátku vyjasnit několik věcí. Takže – jsme zvyklí se oslovovat křestním jménem, tykáme si a navzájem si důvěřujeme, ono na ponorce to ani jinak nelze. A tu věc s whisky ti vysvětlí Clif, že?“

Během chvilky z nás spadla strojenost a skončili jsme v družném rozhovoru, který Will ukončil slovy:

„Díky za vaše přijetí. Až se tu trochu zabydlím, zvu vás k sobě do domu na malý večírek!“

Clif s Alem novému obyvateli ostrova stiskli pravici a odešli. Já jsem Willovi pomohl se zavazadly, a jak jsme procházeli osadou, byl postupně představen celé kolonii. Slunce se již sklánělo k obzoru, když jsme se rozešli.

Nazítří ráno jsme se opět všichni setkali u suchého doku naší lodi. Hrdě jsem se postavil před Willa a řekl:

„Seznamte se! Toto je Eva, první dáma mořských hlubin!“

Otevřel jsem garážová vrata. Bylo to trochu teatrální, ale moc jsem se na tuto chvíli těšil. Will zdvihl obočí a překvapením hvízdl. Poté došel k trupu, zálibně ho pohladil a hangárem se nesla jeho slova:

„Jsi krasavice! Já jsem Will a budu o tebe pečovat, fešando!“

„Exkurze začíná, dámy a pánové! Lodní lístky nepotřebujete, jen vstupte! Průvodce v ceně!“ křičel Al od vstupní věžičky. Po žebříku jsme vystoupali k průlezu a za okamžik už jsme procházeli ponorkou od přídě k zádi. Will neskrblil chválou nad vnitřním uspořádáním lodě. Ve velíně byl jako doma a my pochopili, že je opravdu expertem a na ponorkách sloužil. Velmi se mu líbila kuchyně a hygienický kout, stejně jako miniposilovna či kajuty. V zadní části lodi, jak v reaktorové, tak pohonné Willův zrak jen jiskřil nadšením. Prohlídka byla zakončena ve velíně, kde se Will, který šel první, nevědomky posadil do Dannyho křesla. Clif trochu zbledl a otázal se, zda je Will pověrčivý.

„Chvíli jsem byl. Po absolvování akademie, avšak po mé první misi mne to přešlo. Spíše než pověrčivý jsem byl vyškolený!“

„Podává se káva, pánové!“ volal Al a položil na stolek čtyři kouřící šálky s vonnou tekutinou.

Byl to ten správný okamžik ke zvědavé otázce, kterou Clif i Al čekali ode mne. Já Williama sehnal, já se tedy musím zeptat.

„Když už jsi začal, mohl bys´ nám tedy o sobě říct něco víc?“

Muž kývl na znamení souhlasu a poté se rozhovořil. Poslouchali jsme se zaujetím příběh obyčejného farmářského kluka, který se rozhodl být námořníkem navzdory všem. Otec i matka byli zásadně proti a všemožně se snažili, aby mladý Will skončil po škole na rodinném statku. Avšak mladík se pevně rozhodl – navíc ho farmařina k smrti nudila – a jednou v noci tajně utekl z domu. Sebral starý pick-up a odjel. Seznámil se s dívkou jménem Lucy a společně si pronajali malý byt. Začali pracovat u McDonalda, Will jako umývač nádobí, Lucy v přípravně objednávek. Přes den Will studoval na technice, odpoledne a večer vydělával trochu peněz na podnájem. Díky robustní postavě a smyslu pro kolektivní sporty si ho vyhlédl kouč univerzitního týmu amerického fotbalu. Zprvu trochu vyjukaný mladík se rychle stal oporou a odměny za vyhrané zápasy byly dostatečné, aby on i Lucy pokryli nájem a ještě jim trochu zbylo. Po celou dobu patřil Will mezi deset nejúspěšnějších studentů daného semestru či celého roku. Po promoci, kdy po velkém přemlouvání přijeli i rodiče, se Will rozhodl pro práci v armádě. Díky výtečné fyzické připravenosti a hlubokým znalostem byl přijat mezi prvními na vojenskou akademii. Toto rozhodnutí ukončilo jeho vztah s Lucy, neboť ona nechtěla vojáka. Její otec padl ve Vietnamu, když byla ještě malá holčička a s jeho ztrátou se nikdy příliš nevyrovnala. Jejich cesty se rozešly, Will měl však jasno. Ponorkové loďstvo. Akademii absolvoval mezi dvaceti nejlepšími a v posledním ročníku již nastoupil do aktivní služby na průzkumnou ponorku Seal, jejímž velitelem byl Vince Gruber, nekompromisní velitel, tvrdý, přísný, ale s velkým citem pro spravedlnost, ostřílený harcovník podmořských cest. Pod jeho velením dostal Will školu námořníka, o které se mu na akademii ani nesnilo. Protože byl houževnatý a zvyklý hrát fér, velitel si ho zakrátko všiml a po půl roce služby pod hladinou se propracoval na velitele technické čety.

Když se Will dostal ve svém vyprávění až sem, odmlčel se. Čekali jsme tedy, zda bude pokračovat, ale bylo ticho.

„Měl jsi našlápnuto na skvělou kariéru, Wille. Proč jsi tedy odešel z ponorkového loďstva?“ zeptal se Al.

Nový člen posádky chvilku zvažoval odpověď a poté odvětil:

„Porušil jsem pravidla subordinace a odmítl vykonat rozkaz mého nadřízeného.“

S těmito slovy se Will zvedl a beze slova rozloučení vyšplhal do věže. Než stačil kdokoliv z nás nějak zareagovat, byl na cestě ke svému domu.

Clif pokrčil rameny:

„Každý má nějaké to svoje tajemství. Třeba se konec dozvíme během cesty!“

„Myslím, že bychom tohle měli vědět, než půjdeme pod vodu!“ zabručel Al, posbíral hrnky od kávy a odešel do kuchyňky.

Když jsme společně odcházeli, měl jsem nejasný pocit, že dveře hangáru uzavřely jakéhosi džina, který zůstal v naší lodi a čeká na svůj čas, aby vše vyjevil. Zatím však se schovával v kouzelné lampě. Rozhodl jsem se, že Williamovi dáme na výběr. Buď se dozvíme zbytek příběhu, nebo se s ním budeme muset rozloučit.

3. VZHŮRU

Ráno jsem vstával dosti rozmrzelý. V noci jsem se budil, neboť mi nešlo na mysl Willovo chování a reakce na Alovu otázku. V podvědomí se neustále ozýval osten nedůvěry. Danny se zdál být také skvělým členem posádky a nebýt Strowinskyho chamtivosti a pomstychtivosti, nikdy by se nepřiznal ke své dvojakosti. Bohužel, Danny Roy odpočívá v mokrém hrobu v Atlantiku a my musíme jeho místo nahradit. Je tady s námi William, ochotný a komunikativní, prostě profesionál. Avšak s malou šmouhou na svém profilu. A jeho šmouha mi nedovolila se pořádně vyspat. Má své tajemství, a jak to vypadá, zatím ho nehodlá vyjevit. Pokoušel jsem se hledat na internetu, ale u jména William Thompson se neobjevilo nic, co bychom nevěděli z Willova vyprávění. Když jsem postupně navštívil Clifa i Ala, ukázalo se, že naše myšlenky byly velmi podobné. Nakonec to Al řekl dříve než já:

„Než vyplujeme, dáme Willovi na výběr. Buď nám vše řekne a budeme vědět, na čem vlastně jsme, anebo neřekne nic a v tom případě mu poskytneme plnou nádrž jeho hydroplánu a vozidlo na zavazadla!“

Bylo to tvrdé, avšak podle mne nezbytné řešení. Museli jsme mít jasno dřív, než Eva odpluje. Doufali jsme, že Willova chuť k práci na ponorce bude silnější než tajemství, které prozatím drží v sobě.

Zatímco jsme stvrdili tuto úmluvu, začaly přípravné práce ke spuštění Evy na vodu. Trup dostal nový antikorozní a antiradarový nátěr, v reaktoru byly měněny palivové tyče, celá loď prošla pečlivým úklidem a bylo doplněno vše potřebné, od potravin až po torpéda. Podle Clifových návrhů byly v dílnách zhotoveny dva podvodní skútry. Jednoduchým systémem dvou výkyvných a výklopných šroubů byla zajištěna dobrá manévrovatelnost do stran a pohyb vpřed a vzad. Potápěč seděl obkročmo na sedadle, které tvořilo kryt vzduchového válce, jenž zajišťoval schopnost vznášet se ve vodě. Samozřejmě, že konstruktéři museli vzít v potaz váhu stroje a váhu řidiče ve skafandru. Při pokusných plavbách uvnitř přístavu se ukázalo, že plavidla jsou nadmíru obratná a rychlejší, než předpokládaly výpočty. V trupu ponorky byl upraven otvor, uzavřený neprodyšně tlakovými dveřmi, do kterého byly oba skútry uloženy. Upevněním k nosníku se uváděl do činnosti nabíjecí systém, který doplňoval akumulátorům energii z lodní sítě.

Al zapracoval se svými kolegy na softwaru, který vyhodnocoval radarové a sonarové údaje a převáděl je do holografické projekce nad mapovým stolkem. Při zkoušení systému jsem se díval na tuto novinku jako na zjevení. Nejsem sice ze staré školy a k technice mám blízko, nicméně Alovo vylepšení stávajících navigačních systémů na mne působilo jako z fantastické knihy.

Will se objevoval všude tam, kde ho bylo potřeba. Jednou u převodového ústrojí, jednou v reaktorové místnosti, hned zase na přídi u vzduchotechniky či ve věži u anténních systémů. Ukazovalo se stále více, že je opravdu odborníkem na slovo vzatým a vyzná se opravdu v mnoha věcech.

Celý ostrov Clash mi připadal jako stroj, do kterého začala proudit energie. Všichni obyvatelé se zabývali přípravami ponorky na její opětovné vyplutí. Po dvou měsících od rozhodnutí, že podnikneme novou cestu, byl spuštěn reaktor. Čerstvé palivové články, čistý chladící okruh a dokonale prověřené soustrojí, to vše ihned začalo konat svoji práci bez sebemenších potíží. Do palubní sítě začala proudit elektrická energie z atomového srdce naší lodi. Tím se Eva opět stala nezávislou na Clashi a silové kabely mohly být odpojeny. Ponorka spočívala na mohutných podvozcích, které ji měly dopravit na vodní lože.

Dne 18. prosince – tedy uprostřed léta na jižní polokouli – se otevřela majestátní vrata hangáru a elektromotory podvalníků zahučely námahou. Ponorka pomalu vyjížděla a sunula se pomocí podvozků a kolejnic po zádi do klidné hladiny přístavu. Když spočívala ukotvená u mola, chodili se na ni dívat se zálibou všichni ostrované. Jedna dívka napsala na věž jméno naší lodi. Vodní bohové mohli být klidní a spokojení, Eva směla opět na moře.

Do 22. prosince probíhalo testování všech lodních okruhů a systémů a o den později byla vykonána zkušební plavba kolem ostrova. Vše se zdálo být v pořádku, vyzkoušena byla i submaximální hladinová rychlost. Eva doslova letěla po vlnách a nejeden motorový člun by bledl závistí, když šrouby, mocně tepající vodní masy, hnaly loď kupředu téměř osmdesátikilometrovou rychlostí! Prověrkou samozřejmě prošly i podvodní obleky. I v jejich případě došlo k mírnému vylepšení. Skafandry byly vybaveny stehenním pouzdrem na pevnou dýku a jakýmsi obuškem, jenž s pomocí akumulátorů vestavěných v obleku byl schopen vyslat do svého okolí výboj o síle osmi set voltů. Tento obranný prostředek mohl být však použit nejvíce třikrát, neboť baterie musely „živit“ dýchací přístroj, světlo na přilbě, komunikační systém, vytápění a dekompresní systém. Několikrát byla „magická hůlka“ – jak toto zařízení nazval Clif – vyzkoušena a prokázalo se, že ve vodivém prostředí, kterým slaná voda bezesporu je, dokáže být výboj smrtícím pro vodní živočichy až do velikosti tuleně či mrože.

Každý z posádky lodě měl svoji kajutu, Will si nastěhoval své osobní věci do bývalé Dannyho kabiny. Datum vyplutí bylo stanoveno na 3. leden 2018. Toho dne se všichni obyvatelé Clashe shromáždili na molu. Z jejich tváří se dala vyčíst radost, že všechny přípravy proběhly bez zádrhelů, a také hrdost nad tím, že jejich společné dílo bude opět plout hlubinami moří a oceánů. Celá posádka Evy – tedy Ashton McIntyre, Clif Westwood, Alexander Hewitt a William Thompson – stála na trupu lodi vedle vstupní věže a trochu dojatě sledovala ony tváře.

„Přátelé“, začal jsem svoji řeč, „chtěl bych vám všem poděkovat za vaši neskonalou píli a pracovitost, s jakou jste dokázali opět připravit naši loď na další plavbu. Jste opravdu skvělí odborníci! Nevíme, kam nás cesty zavedou, ale slibuji, že se vrátíme! Abyste měli přehled, kde se momentálně nacházíme, budeme pravidelně jednou týdně vysílat radiogram s naší polohou. Na Clashi je přijímač, který bude zachytávat a vyhodnocovat naše zprávy. Ještě jednou vám patří veliké díky a na shledanou!“

Potlesk a nadšené výkřiky nám zněly v uších ještě hodnou chvíli potom, co Eva svojí oblou přídí rozrážela klidnou hladinu Pacifiku. Byly provedeny poslední testy všech okruhů lodi. Nikde se neobjevila žádná, byť sebemenší chyba. Clif seděl u řízení a začal loď pomalu ponořovat. Během několika minut sestupu se skloněnou přídí ji stabilizoval v hloubce sto dvaceti metrů. Otočil se od řídícího panelu a pohlédl na mne.

„Jsme na hloubce sto dvaceti metrů, Ashi. Podle navigace nám na souřadnice domnělého ostrova zbývá necelých dva a půl tisíce kilometrů. Při rychlosti třiceti pěti kilometrů tam budeme přibližně za sedmdesát hodin, tedy méně než za čtyři dny. Chtěl bych ještě navrhnout provedení maximálního ponoru a dynamického vynoření. Tyto manévry by si měl vyzkoušet Will!“

„Dobrý nápad, Clife! My tři dokážeme řídit Evu, ale Will je novým členem posádky a je proto nutné, aby i on zvládal všechny úkony spojené právě s řízením. Je tady ale malý problém. Pokud plujeme hlubinami moří, musíme se spolehnout jeden na druhého. A to bez vzájemné důvěry nejde!“

Domluvil jsem a pohlédl Willovi zpříma do očí.

„Když jsme spolu mluvili před spuštěním ponorky na vodu, zeptali jsme se, proč jsi odešel z ponorkového loďstva. Tvá reakce byla pro nás nepochopitelná. Neměj nám za zlé naši lehkou nedůvěřivost, Wille, avšak Danny nás naučil být ostražitými. Nemůžeme a ani nechceme srovnávat vaše osoby. Přesto bychom rádi z tvých úst slyšeli zbytek příběhu. Je mi to velmi nepříjemné, že musím takhle vyzvídat, ale sám uznáš, že na ponorce platí víc, než kde jinde heslo » Jeden za všechny, všichni za jednoho! «. “

Rozhostilo se ticho. Jen šustot klimatizace a ventilace spolu s lehkým vrněním elektroniky rušil tuto trapnou chvíli. Will postupně pohlédl na každého z nás a pak se dal do řeči:

„Byl jsem převelen na ponorku třídy Swordfish, útočnou loď amerického námořnictva. Jako velitel technické čety jsem byl zodpovědný téměř za vše, co bylo potřeba opravit. Od reaktoru až po vadné relé. Ve služebním řádu jsem zaujímal třetí pozici. Tyto pozice byly očíslovány od jedné do pěti a jednalo se o stupeň utajení. Pětku měl velitel, čtyřku jeho zástupci, trojku já a doktor, dvojku velitelé jednotlivých úseků a jedničku mužstvo. Jistě jste pochopili, že mé povědomí o utajovaných úkolech či cílech plavby bylo poměrně vysoké. Swordfish kromě klasických zbraní, jako torpéda či balistické střely, nesla i zbraně biologické. Konkrétně antrax a zárodky eboly. Celé jedno oddělení lodě patřilo těmto strašlivým věcem. Byli jsme na taktickém cvičení v Indickém oceánu, když mne přišel vzbudit sám kapitán. Podle hodin v mé kóji bylo půl třetí ráno. Zpola rozespalý jsem se vydal za velitelem. V lodi bylo absolutní ticho, všichni spali po únavném přesunu. Naším úkolem tehdy bylo sledovat útočné hladinové lodě Spojeného atlantického svazu. Připluli jsme na místo určení o celý den dříve. Kapitán vyhlásil osobní volno do šesti hodin druhého dne a povolil dvě piva na osobu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Souboj v hlubinách: Chiméra.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.