Kudy, kam?

Saša Nový

1. Pohár přetekl

„Letos bychom měli vymalovat,“ zaznamenal jsem z kuchyně, kromě jiného. To jiné byla i libá vůně připravované večeře.

Ne, že bych neslyšel. Slyšel jsem velmi dobře, ale mlčel jsem.

„Říkám, že bychom měli vymalovat!“ pronesla Jana znovu. Tentokrát zněl její hlas mnohem zřetelněji.

Jak by ne, stála ve dveřích do pokoje. Pomalu jsem zvedl pohled od monitoru svého počítače ke své partnerce.

„Já tě slyším,“ odpověděl jsem na půl úst a svůj pohled opět upřel k textu na ploše monitoru.

„Tak by si alespoň mohl odpovědět!“ začala Jana zvyšovat na hlasitosti ve své konverzaci. I když jsem se na ni nepodíval, cítil jsem, že tam stále stojí a sleduje mne. Doslova jsem cítil její pichlavý pohled.

„Dobře,“ zamumlal jsem a nadále se věnoval své práci.

Hořel mi termín a já to musel dnes bezpodmínečně dodělat.

„To ti nestojím, Filipe, ani za kloudnou odpověď?“ ozvala se znovu Jana.

Mohl jsem odpovědět několika způsoby. Od milé omluvy, až po ironickou poznámku. Zvolil jsem něco bližšího k té druhé možnosti.

„Něco se ti tam pálí.“

Po chvilce jsem se překvapeně podíval ke dveřím. Očekával jsem totiž hysterický výstup. Místo toho však bylo ticho a Jana už na svém místě nebyla.

Už při cestě z práce jsem se zařekl, že dnes nebudu protivný a budu hodný. Ale ten pocit tísně a dusna, který mne ovládal, kdykoliv jsem vstoupil do našeho bytu, byl silnější, než má předsevzetí.

Žili jsme spolu s Janou už třetí rok. Na začátku jsem si byl jistý, že ona je ta pravá, kterou jsem hledal pro život. Vždy jsem toužil po veliké lásce. A nejen ji brát, ale hlavně dávat. A Jana mi na počátku naší známosti ten pocit dávala.

Poznali jsme se v den mých třicátých narozenin. To ji na moji oslavu přivedl náš společný kamarád. Do dneška ho podezírám, že to udělal schválně, abych už nebyl sám. Podle jeho slov, když je chlap ve třiceti sám, tak je buď nemocný, nebo homosexuál.

Jana byla tou dobou také sama. Musím přiznat, že od první chvíle mne upoutala. Byla sice menší a drobné postavy, ale tak obyčejně krásná, že jsem z ní nemohl při vzájemném představování spustit oči.

Od té chvíle ji můj pohled doprovázel všude, kam se hnula. Choval jsem se jako puberťák. V koupelně jsem se byl několikrát učesat a navonět a kolem Jany chodil se zataženým břichem. I když svých devadesát kilo živé váhy jsem těžko mohl schovat.

Čím více se nálada na mých narozeninách uvolňovala, tím více jsem se snažil být Janě na blízku. Okouzlila mne nejen svým vzhledem, ale kromě těch jejích velkých kukadel mne přitahovala i svou vtipnou a veselou náladou, kterou nenuceně bavila společnost.

To vše, k tomu ten dlouhý půst, kdy jsem byl sám, a i množství vypitého alkoholu způsobilo, že k ránu, když se všichni hosté rozešli, skončili jsme s Janou v mé ložnici.

Po třech měsících jsme spolu začali žít a budovat naše hnízdečko lásky. Nevím, co jsem od toho očekával, ale v tu chvíli jsem věřil, že se dokážu změnit.

„Tak jak to bude s tím malováním?“ zeptala se Jana, když jsme se v kuchyni posadili k večeři.

„Říkala jsi, že je potřeba vymalovat,“ konstatoval jsem.

„Ano, říkala, a tak čekám, co mi na to odpovíš?“

Kdybych ji neznal, věřil bych tomu, že ji opravdu zajímá můj názor. Ale od první chvíle, kdy mi sdělila tu novinu s malováním, jsem věděl, že se mne neptá. Prostě mi to sdělovala.

Ono ptát se, nebo se na něčem domlouvat, to nebyl její styl. Kdo ji neznal, nevěřil by mi, ale skutečnost byla taková. Jana vůbec neměla potřebu se radit a spolurozhodovat. A to nejen ohledně malování.

Brala zcela jako samozřejmost, že se k něčemu rozhodla a výsledek mi prostě sdělila. Dělala to však takovým způsobem, že kdo ji opravdu neznal, tak by měl pocit, že u nás rozhodujeme o všem jen a jen spolu a v nejlepší shodě.

Skutečnost byla však taková, že většinu věcí jsem se dozvídal už jako hotovou věc. Třeba i to, že za hodinu k nám přijede na víkend její maminka.

Nic jsem proti své skoro tchýni neměl, ale to, že to měly domluvené už několik dní před jejím plánovaným příjezdem a mně se to řeklo na poslední chvíli, to byl jen vrchol ledovce. Takto to chodilo totiž skoro ve všem.

Za poslední rok, kdy jsem tyhle věci začal vnímat mnohem citlivěji, protože jsem po delší úvaze musel sebekriticky přiznat, že Jana byla vždy taková, mi to začínalo stále více vadit. Popravdě řečeno, část viny padala i na mou hlavu, protože kdybych už na začátku dal najevo, že i já jsem součástí této domácnosti, nemuselo to dojít tak daleko.

Ale omluvou, alespoň pro mne přede mnou samým bylo, že jsem měl Janu velmi rád a věřil jsem jí. Hodně velkou roli v tom hrála i skutečnost, které jsem se usilovně bránil, ale zjišťoval, že se neubráním.

„Můžeš mi, Jani, říci, proč tu hraješ zase divadlo?“ zeptal jsem se jí, když jsem odložil příbor a upřeně na ni pohlédl.

Snažil jsem se ovládat a hleděl na ni bez známek hněvu, který mnou ve skutečnosti cloumal. Byl jsem si jistý, že Jana už je naladěna na hádku, a já k tomu nechtěl zavdat příčinu.

„Jaké divadlo?“ podivila se Jana a rovněž odložila příbor. Alespoň jsem mohl mít jistotu, že mne neprobodne vidličkou.

„Podívej, lásko, že je potřeba vymalovat, ses se rozhodla už dávno, a jak už také vím, stačila jsi to sdělit i mamince, která mi dnes volala, kdy nám má přijet pomoct s úklidem. Takže i ona už to ví dlouho a hlavně dříve než já.

A podle toho, jak tě znám, věřím, že už máš naplánovaný nejen termín, ale i barvu a jiné věci. To abys celou věc probrala nejdříve se mnou, protože jde o náš byt, považuješ za zbytečné, takže nechápu, proč celé to divadlo?

Prostě jsi mi mohla oznámit, že budeme malovat a abych se na to mohl připravit,“ uzavřel jsem svůj monolog a zakončil ho obřadným zapálením cigarety.

Mé předsevzetí nevyprovokovat hádku bylo pryč. A tou cigaretou jsem to jen zpečetil, protože Jana nenáviděla, když jsem kouřil v bytě, a u jídla, to už vůbec.

„Musíš kouřit!? Večeříme!“ vyjekla Jana, jak jsem předpokládal, „ještě jsme nedojedli!“

„Já už ano a nyní mám chuť na cigaretu.“

„Jak jsi to myslel s tím divadlem?“ změnila Jana náhle téma, protože jí došlo, že cigaretu netípnu.

„Už jsem ti to vysvětlil.“

„Nemám ten pocit!“ vybuchla Jana, „kdybych měla čekat na tebe, až se k něčemu rozhodneš, tak nemáme vymalováno ani za dva roky!“

„Jistě. Já doma nic nedělám, o nic se nestarám a o vše musíš zařídit ty,“ utrousil jsem ironicky její oblíbený argument.

„Ano, je to pravda!“ nezklamala.

Jasně, byl jsem ironický a možná i zlý, ale rozhodl jsem se jednou provždy dotáhnout tenhle věčně doutnající spor až do konce. Doposud jsem v zájmu klidu domova vždy ustoupil. Dnes jsem však nechtěl, a hlavně nemohl. Cítil jsem stále víc, že se tady dusím.

„Když myslíš,“ opět jsem se ušklíbl, „ale mne už nebaví věčně čekat na to, co vymyslíš, schválíš a uznáš za vhodné mi sdělit. Nebo kdy mi co dovolíš. Jednou jsme partneři, tak bychom se měli domlouvat.“

„Jasně! To bych se nikdy ničeho nedočkala!“

„Za těchto okolností opravdu ne,“ připustil jsem, „už mne to opravdu nebaví. Když něco navrhnu, je to špatně, a jakmile rozhodneš o něčem ty, nemáš zapotřebí si o tom se mnou ani promluvit. Můj názor tě nezajímá a vyřešíš to tak, že mi to sdělíš, a tím to končí.“

„Ale já se tě ptala,“ pokusila se Jana o obranu a nešlo přehlédnout, že od hysterické výměny názorů přechází ke zbrani nejúčinnější – k pláči.

„Aha. Jistě, řekla. Dnes, asi před hodinou. Jen s takovým detailem, že už to vědí všichni okolo, a jak to bude, je už dopředu rozhodnuto. Ale to je už detail,“ vynutil jsem ze sebe škodolibý smích, i když mi do něj nebylo.

„To mám za to, že chci, aby to tu bylo hezké, abychom žili jako lidé, a že ti nechci přidělávat starosti,“ povzdechla si Jana a začala plačtivě posmrkávat do připraveného kapesníčku.

„Jani, napadlo tě někdy, že i já jsem součástí našeho vztahu, této domácnosti, a že bych byl taky rád, abych mohl o něčem rozhodovat, něco navrhovat a podobně? Abych mohl mluvit do toho, kam pojedeme na výlet, kdy na dovolenou? Napadlo tě to někdy?“

„To je zajímavé, že jsi se nikdy neozval. Nevěděla jsem, že ti to vadí.“

„Budeš se možná divit, Jani, ale vadí mi to,“ povzdechl jsem si. „Je asi pravda, že je chyba i na mé straně, že jsem se měl ozvat. Několikrát jsem to sice zkoušel, ale zřejmě jsem byl málo důrazný. Už to tak nebude.“

„Jak to myslíš?“ polekala se Jana.

„Tohle nemá cenu. Bude lepší, když si půjdeme každý svojí cestou,“ prohlásil jsem pevným hlasem, i když mne to stálo mnoho přemáhání. Vůbec jsem nebyl tak klidný, jak jsem se snažil předstírat. Típl jsem nedopalek cigarety a zvedl se od stolu. Zamířil jsem rovnou do pokoje. Ani jsem se neohlédl.

Tak trochu jsem se cítil jako zbabělec. Byl jsem však rád, že jsem k tomu našel odvahu. To, že náš společný život přináší více bolesti než radosti, jsem cítil už delší dobu. Ale nikdy jsem nenašel odvahu s tím doopravdy něco udělat. Raději jsem lhal Janě i sobě.

Byl jsem si jistý, že na počátku našeho vztahu byla láska. Byla tam i nyní, ale přesto jsem věděl, že jdu korytem té nesprávné říčky. A o to více jsem asi vnímal ty peřeje, které se nám do cesty stavěly.

V ložnici jsem si zabalil několik nejnutnějších věcí na sebe a v pokoji přidal své pracovní věci. Jana seděla stále v kuchyni u stolu. Z počátku mi hrála na city pláčem. Zřejmě si myslela, že jde opět o jednu z mých malých vzpour, která mne zase rychle přejde a uklidním se. Nebylo by to poprvé.

Když však viděla, že kromě oblečení si balím i notebook, bez kterého jsem nedal nikdy ani ránu, pochopila, že dnes to myslím vážně.

„Ty někam jdeš, Filipe?“

„Ano, Jani. Jak už jsem řekl, tohle nemá cenu. Ani jeden z nás není šťastný a tenhle vztah nepřináší radost nikomu z nás,“ odpověděl jsem jí a hodil do tašky cédéčka se služebními věcmi.

„Vždyť si o tom můžeme promluvit.“

„Mluvili jsme o tom už mnohokrát,“ povzdechl jsem se smutně a rozhlédl se po pokoji, zda jsem něco nezapomněl.

Ještě než jsem za sebou zabouchl dveře bytu, zaslechl jsem opětovné vzlykání. Nevím, zda to bylo jen demonstrativní ukázka, jak jí ubližuji, nebo zda pochopila, že to dnes myslím vážně. Bylo mi to však jedno. Dnes opravdu.

I když navenek jsem se snažil tvářit klidně, nepřístupně a sebejistě, vnitřně jsem se chvěl. Kdybych nedržel v rukách tašku s věcmi, jen stěží bych skryl, jak se mi chvějí. O tom, jak mi srdce bušilo, ani nemluvím.

Tašku jsem dal do kufru auta a sedl si za volant. Nastartoval jsem, ale nerozjel se. Nebyl jsem ve stavu, kdy bych mohl bezpečně řídit. Proto jsem nechal běžet motor na prázdno a zapálil si další cigaretu.

Svým způsobem jsem měl Janu stále rád. Takto se však žít už skutečně nedalo. Nejen kvůli sporům, které jsme měli. Stále více mi vadila její generálská povaha. Tedy kromě jiného.

Byl tu ještě další důvod, proč jsem se rozhodl náš vztah ukončit. A možná to byl ten nejzásadnější. Měl jsem z toho i velké výčitky svědomí, proto jsem se tak dlouho snažil to v sobě potlačit. Stále jsem věřil, že dokážu žít i jinak, než jak mi velelo srdce.

Tím důvodem byla touha. Touha po lásce. Po lásce muže.

Celé tři roky, co jsem žil s Janou, jsem to o sobě věděl. Věděl jsem to už mnohem dřív, než jsme se poznali. Přesto jsem jí byl věrný a žádné úlety nevyhledával. Pořád jsem věřil, že to v sobě dokážu překonat a žít normálně.

Ale touha po objetí, polibku a milování s klukem mne ovládala stále silněji. Někdy to byl tak silné, že jsem myslel, že se z toho zblázním.

To, že jsem na kluky, jsem věděl už od vojny. Přiznal jsem si to však o mnoho let později. Nikdy jsem se s tím však zcela nesmířil. Ne, že by to byl pro mne tak nepředstavitelný problém, ale bránil mi v tom strach. Panický strach z okolí. Jak to přijmou, co si o mně budou říkat, jak mne vyvrhnou ze svého kruhu. Bál jsem se, že ztratím práci. Proto jsem tehdy využil náhodného seznámení s Janou.

Opravdu se mi moc líbila a byla mi milá. A hlavně jsem věřil, že díky ní se dokážu změnit a svoji touhu po mužích překonám.

Dnes už vím, jak jsem byl bláhový. Ztratil jsem tři roky života a o tolik jsem připravil i Janu. Nyní jsem cítil, že mám šanci postavit se znovu na start a začít novou etapu. Tu radost mi kalila jen vzpomínka na to, že jsem Janě ublížil.

Další věc, která mi rovněž bránila vychutnat si tu radost z možného nového života, byla obava, že vůbec nevím, kde a jak začít. Vůbec jsem nevěděl, kde bych měl svoji lásku hledat, neměl jsem zkušenost, jak se to dělá, a taky jsem se bál. Kromě několika náhodných sexuálních zážitků z dob před Janou, jsem v tomto moc zkušený nebyl.

2. Vůně neznámého

Oči mi začaly slzet. A to nejen z cigaretového dýmu, který se tak hustě převaloval kanceláří, která mi byla již třetí týden i domovem. Unaveně jsem zvedl pohled od monitoru, abych ulevil svému zemdlenému pohledu. Termín uzávěry se blížil a já stále nebyl u konce se svou prací, kterou jsem musel již brzy odevzdat.

Velmi mi na tom záleželo. Pokud bych uspěl, splnil bych si svůj dávný sen a měl bych práci zajištěnou na několik let dopředu. Proto jsem se poslední dny tolik snažil. Bohužel, nedařilo se mi, jak bych chtěl.

Myšlenky se mi většinou honily kdovíkde a já se nemohl pořádně soustředit. Jen s námahou jsem se dokázal koncentrovat. Události posledních dnů mi to moc neulehčovaly.

Ačkoliv jsem vlastně dosáhl svého a mohl si konečně užívat své svobody, nijak moc jsem se z toho neradoval. Pokud pominu starosti s prací, nejvíce se mi v hlavě honily vzpomínky na Janu. Od chvíle, kdy jsem odešel z našeho společného domova, jsme se neviděli. Kromě několika, velmi strohých, telefonátů jsme se snažili tvářit, že jeden pro druhého již vlastně neexistujeme. Jana z důvodu uražené ješitnosti a já se snažil přesvědčit sám sebe, že jsem dosáhl svého.

Nijak moc slavně mi to však nešlo. Bylo to těžší, než jsem si to kdy ve svých představách dokázal pomyslet.

Nešlo vůbec o majetek. Nebo jiné hmotné věci. Neustále mezi námi vysely tři roky společného života. Často jsem si připadal jako ten největší hajzl na světě. Žil jsem s pocitem, že jsem ten největší lhář a podvodník.

Vzápětí jsem však sám sebe omlouval, že jsem opravdu věřil v naši lásku, kterou jsem k Janě pociťoval. Doufal jsem, že díky té lásce dokážu překonat své tajné touhy a dokážu žít ve vztahu se ženou, jako většina mužů. Dlouho, velice dlouho, jsem věřil tomu, že to ve mně dřímá jakási bláznivá touha z něčeho nového, neznámého, nepoznaného, kterou dokážu překonat a zapudit.

Z počátku našeho vztahu s Janou vše nasvědčovalo tomu, že to opravdu dokážu. Naše láska byla natolik silná, že jsem dokázal odolat představám o mužích. Naše láska mne naplňovala a uspokojovala. Dokázal jsem žít s Janou bez problémů citově i sexuálně.

Tahle idylka trvala víc jak rok. Já byl šťastný a z celého srdce jsem věřil v štěstí Jany. Opravdu jsem tomu věřil.

Jenomže! Bohužel! Nastala chvíle, kdy jsem opět začal pociťovat touhu po tom, na co jsem chtěl tak zapomenout. Opět jsem se začal ohlížet po klukách a pěkných mužích. A stále více jsem toužil po kontaktu s nimi. A nejen kontaktu.

Od té doby jsem začal vidět na Janě a na našem vztahu chyby, které jsem doposud neviděl. Začaly mi vadit věci, nad kterými jsem se na počátku ani nepozastavil. Náš harmonický vztah začal dostávat trhliny. Nastalo období hádek, rozepří a jiných pohledů na společné soužití. Nakonec to začalo skřípat i v posteli.

Dlouho jsem s tím vším bojoval. Trápil se, žil ve stresu a napětí. Stále jsem se snažil žít jako dřív. Bylo to však stále těžší a těžší. Prožíval jsem hrozná muka. Snad dokonce dvojí život. Když mi bylo už nejhůř, rozhodl jsem se, že Janě řeknu pravdu. Bohužel svá předsevzetí jsem si sliboval vždy ve chvíli, kdy jsem byl sám. Když jsem měl možnost to uskutečnit, nenašel jsem odvahu. Sice jsem stále víc cítil, že takto už dlouho žít nedokážu, ale chyběla odvaha.

Byla to muka pro mne, ale hlavně pro Janu. Uvědomoval jsem si to. Bolelo mne to. Přesto jsem nikdy nenašel odvahu to změnit. Neustále jsem lhal. Sobě, lidem okolo mne a hlavně Janě. A to vše až do chvíle, kdy jsem konečně odešel z domova kvůli hloupému malování.

+ + + + +

Típl jsem další nedopalek cigarety a opět se pokusil vrátit se k práci. Bohužel, nešlo to. Nedokázal jsem se soustředit. Myšlenky mi lítaly všude možně a text na monitoru se zamlžoval. Kromě vzpomínek na Janu a pocitů viny mě od mé práce odváděly další myšlenky a touhy.

Stále silněji se ozývala příroda. Stále více se na povrch draly představy, které způsobily, že jsem seděl u stolu a byl jsem hrozně vzrušený.

Dlouho jsem se tyhle touhy snažil ignorovat. Bylo to však marné. Nakonec jsem to vzdal. Příroda zvítězila. V počítači jsem si našel svůj hodně tajný adresář plný krásných vzrušujících fotek a sám jsem si ulevil.

Úleva si nastala, avšak ne nadlouho. Chuť a touha po živém, opravdovém sexu s klukem se brzy vrátila a já nedokázal odolat.

Pohled na hodiny ukázal, že už je vhodný čas na to vyrazit někam do společnosti. Bylo osm večer. Přes zatažené žaluzie jsem ani nezaznamenal, že venku vládne pravý listopadový večer. Vzdal jsem to. Uložil jsem soubor s rozdělanou prací a vše ještě zálohoval na externí paměť. Zbláznil bych se, kdybych o to vše přišel. Týdny práce a má budoucnost by přišly vniveč.

Myšlenky na práci vystřídaly nápady, jak uskutečnit to, po čem nejen mé tělo toužilo. Co s načatým večerem? Pro mě to nebylo nic jednoduchého. Nebylo sice nic jednoduššího než vyrazit někam ven, mezi lidi. Já však chtěl mezi určité lidi. Nevěděl jsem však kam. Neměl jsem zkušenosti.

Kromě několika, vyloženě, náhodných úletů z dob před Janou, které však byly už prachem zaváté, se nedalo říci, že bych věděl něco bližšího o životě kluků na kluky. Proto jsem nevěděl, jak si najít společnost navečer o kterou jsem stál.

Přitom jsem o to moc stál. Cítil jsem tu potřebu silněji, než touhu po jídle. Jistě, raději bych bral, víc ne lásku na jednu noc, trvalejší známost, ale tu jsem neměl a hlavně, nevěděl jsem, kde něco takového hledat.

Považoval jsem se za moderního, mladého muže jednadvacátého století, proto jsem toho využil a to po čem jsem toužil, jsem začal hledat na internetu.

„Rozhodnuto,“ zajásal jsem radostně do tiché, opuštěné kanceláře, když jsem našel, co jsem hledal.

Pro ukojení toho, co jsem hledal, jsem si vybral jednu gay saunu.

Na posilnění svého rozhodnutí jsem si nalil pořádnou dávku ferneta. Po té jsem odběhl do sprchy. Panákem alkoholu jsem povzbudil svou mysl a sprchou očistil své tělo od potu. Vždy jsem o sebe sice dbal, ale dnes jsem to vzal ještě vážněji. Bez ohledu na to, že jdu někam, kde je vody spousty, strávil jsem očistcem skoro půl hodiny. Bohužel touha vládla rozumu. Vůbec mi nedošlo, že ten drahý parfém, který jsem na sebe nalil, stejně skončí v záplavě vody ze sprchy a bazénu.

Konečně jsem vyšel z domu a vydal se na cestu. Blahořečil jsem nápadu vybrat si kancelář zrovna tady. Byl to v podstatě bývalý byt, přebudovaný na kancelářské prostory. Tudíž jsem měl práci, bydlení i hygienu vše v jednom. Tudíž jsem po odchodu od Jany nemusel až natolik řešit problém s bydlením. Navíc jsem se nacházel nedaleko centra.

Martin na bílém koni sice stále nedojel, ale venku byla zima. Vyhrnul jsem si límec na bundě a vyrazil nejkratší cestou na zastávku tramvaje.

3. První doušky neznámého

Snad i díky alkoholu, který jsem vypil doma na kuráž, jsem před dveřmi podniku, kam jsem měl namířeno, ani moc dlouho neváhal. Když jsem u okénka zaplatil a od pěkného kluka, který určitě stál za hřích, jsem obdržel čistou osušku a klíč od skříňky, vydal jsem se vstříc pro mne, novému a neznámému.

Hrdlo jsem měl stažené vzrušením a strachem. Svlékání mi trvalo o něco déle, než bylo obvyklé. Odvaha a odhodlání ze mne postupně vyprchávalo. Začala mne ovládat hrozná úzkost. Měl jsem strach, že při pohledu na nahého chlapa se vzruším a zároveň znemožním tím, že nebudu schopen předvést svou mužnost v plné kráse. Pojednou jsem však zahlédl něco, co mi dodalo odvahy.

Do šatny vešel z prostor sauny nádherný kluk. V nádherných černých vlnitých vlasech se mu ještě třpytily krůpějky vody. Zřejmě kráčel ze sprchy. Ano, doslova kráčel, protože jeho chůze byla ladná, byla to chůze člověka, který věděl, že se nemá za co stydět. Skříňku měl kousek vedle mne. Ačkoliv jsem se bránil ze všech sil, nedokázal jsem se ovládnout, abych občas nezabloudil pohledem k němu. Zprvu jsem si myslel, jak jsem nenápadný, ale šokovalo mne, když se náhle neznámý černovlásek ohlédl a velmi mile se na mne usmál.

Vzápětí stáhl osušku ovinující mu boky a stál tam zcela nahý a neskrývaně se chlubil svým nádherným mužstvím, které mu trčelo vzrušeně vzhůru. Ani trochu nevypadalo, že by se styděl. Naopak. Měl jsem dojem, že se ukazuje rád a zároveň mu činí potěšení mé rozpaky. Najednou jsem tam stál rudý až za ušima s otevřenými ústy a pohledem klouzal z jeho nádherné, skoro dětské tvářičky směrem k jeho rozkroku. To, co se tam předvádělo, mělo nezvyklé rozměry. Tak mohutné mužství jsem snad ještě neviděl.

Černovlásek, jako by se nic nedělo, náhle otevřel svou skříňku a z ní vyndal suchou osušku. Opět mi věnoval jeden ze svých kouzelných úsměvů a ladně odkráčel.

Několikrát jsem naprázdno polknul. V krku my doslova vyschlo. Potom jsem se rychle dosvlékal a kolem pasu si omotal osušku, abych rychle zakryl své vzrušení, které mne po tom, co jsem před chvíli viděl, ovládlo.

„Jedno presso s mlékem a dvojku červeného,“ objednal jsem si na baru, který jsem po odchodu ze šatny našel velmi rychle.

Potřeboval jsem se vzpamatovat a uklidnit. Proto jsem prozatím vynechal prohlídku prostor sauny. Něco jsem sice znal z fotek na webu, ale reál mohl být zcela jiný. Navíc mi nešlo ani tak o interiér jako o osazenstvo. Věřil jsem, že bych zrovna tady mohl najít společnost na dnešní večer. Společnost, po které jsem tak toužil a kterou jsem tak moc potřeboval.

Tady na baru a u stolků kolem mne svým mlsným pohledem obhlížel jakýsi obtloustlý stařík, který mi svým pohledem evidentně stahoval osušku kolem beder. Jinak jsem tu byl sám s barmanem a pokladním v jedné osobě.

„Dneska poprvé?“ zeptal se s úsměvem barman.

„Ano,“ odpověděl jsem trochu váhavě, když jsem se se svým pitím posadil ke stolku, co nejdále od chlípného starocha, který se na mne culil a zcela nestoudně si pohrával se svým skleslým mužstvím.

Stařík mi byl nepříjemný a barman mne nemile překvapil svou bystrostí. Nechtěl jsem vypadat jako nějaký tatík, co si odskočil užít s klukem.

„To nic, vše je jednou poprvé,“ povzbudil mne barman přátelsky, „tak ať se vám tu líbí.“

„Díky,“ pokusil jsem se o zdvořilý úšklebek a rychle začal pohledem hledat místo, kam bych upřel svůj zrak a nevypadal tak blbě vyplašeně.

Skončil jsem na obrazovce televizoru zavěšeného na protější zdi, kde právě běželo porno. Cítil jsem se opravdu trapně a začal litovat, že jsem sem lezl. Porno na obrazovce mne vzrušovalo, oplzlý dědek mi lezl na nervy a barman, který se evidentně topil v rozkoši nad mými rozpaky, mne přiváděl do rozpaků. Snad jedině ta neodolatelná touha po sexu mi nedovolila, abych se sebral a utekl. Asi v tom byla i chtivost ještě jednou spatřit onoho neznámého černovláska.

Rychle jsem do sebe hodil horkou kávu, kosmickou rychlostí vykouřil cigaretu a na povzbuzení vypil víno skoro na jeden zátah. Hned potom jsem vyklouzl z baru a vydal se na obhlídku prostor sauny.

Bylo něco málo po desáté večer a mne nemile překvapilo, jak tu bylo málo lidí. V podstatě jsem si neměl z koho vybírat. A i když už se mi někdo zalíbil, zřejmě jsem nezaujal já jeho. Hm, škoda. Třicítka a něco málo za ní na krku a nějaké to kilo navíc zřejmě nebyly tím pravým lákadlem pro ty, kteří se zase líbili mně.

Pohled na porno, běžící na televizorech umístěných na každém rohu, intimita prostředí a spousta mužské nahoty, kteří se ani nesnažili skrývat často své vzrušení, mě přivádělo k šílenství. Byl jsem nepříčetný vzrušením a nadrženým až se mi chtělo plakat. Touha po sexu mne ovládala stále silněji a kalila mi rozum.

Opět jsem několikrát prošel všechny prostory sauny. Opět bezúspěšně. Proto jsem zalezl do zadní místnosti, kde byla velká vířivka. Byl jsem tu sám, a tak jsem odložil osušku na věšák a spokojeně se naložil do té spousty příjemně se vířící masy vody.

Bylo to velmi příjemné, pro mne doposud neznámé. Dokonce to ve mně vyvolávalo tak příjemné pocity, že jsem na chvíli dokázal zapomenout na to, proč jsem tady. Ponořil jsem se do vody až po krk, na tělo si nechal valit ty silné proudy vody a slastně jsem zavřel oči.

„It's gorgeous. It's beautiful,“ zaslechl jsem náhle nad sebou.

Nevrle jsem se podíval na toho, kdo tak slastně v angličtině vyjadřuje radost na příjemném a krásou. Nad okrajem bazénu stál onen obtloustlý stařík, který mne tolik iritoval u baru. A co víc, byl obklopen z každé strany jedním klučíkem.

Všichni tři se smáli a neustále si něco šuškali. Rozuměl jsem jen málo. Nebyl jsem nijak silný v angličtině. Zcela neskrytě se navzájem osahávali a evidentně jim to nebylo nepříjemné. Mne však bylo nepříjemné, že mě ruší. Bohužel mi však vířivka nepatřila, tak jsem se musel uskromnit. To bych však ještě přenesl přes srdce.

Co mi však doslova vyrazilo dech, bylo, že jedním z těch mladíků byl ten nádherný černovlásek.

Všichni tři nalezli do bazénu a usadili se přímo naproti mně. Byl jsem v šoku. A i sám sobě trapný. Což jsem si však v tu chvíli neuvědomoval. Uraženě jsem se odsunul co nejdále od té nechutné trojice a vrhal na ně nenávistné, až snad vražedné pohledy. Cítil jsem se podvedený. Málem jsem se neovládl a do očí by se mi vrhnuly slzy.

To, že mne vyrušili, nebyla taková tragédie, ale zklamání nad zjištěním, kdo vlastně černovlásek je, mě šíleně zasáhlo a zabolelo. Tak moc se mi líbil. Doslova jsem žárlil, zároveň jsem ho však nenáviděl. Hnusilo se mi, jak s nadšením a s úsměvem se svým kamarádem lezou po tlouštíkovi, osahávají ho a nechají se osahávat.

Ti tři se uvelebili přímo naproti mně. Nedalo se přehlédnout, jak si to, to prase vyžraný, starý užívá, že má kolem sebe dva pěkné klučíky, kteří mu dělají pomyšlení. Ani druhý z klučíků nebyl ošklivý, ale já mohl nechat oči pouze na černovláskovi.

„Ne tak rychle, nebo se udělám,“ přeložil jsem si slastné zamumlání toho starocha, po chvíli, co se začaly komíhat ruce klučíků v jeho rozkroku.

Voda byla zpěněná, takže nebylo vidět, co se děje, ale domyslel jsem si to. Zatínal jsem prsty do pěstí, až mne chytaly křeče do ruky a klouby mi zbělaly. Zároveň jsem si hryzal do rtů, až jsem ucítil pachuť krve. Myslel jsem, že se z toho zblázním. Byl jsem uražený a cítil se podvedený jednáním černovláska. Bylo to směšné, neznali jsme se, ani jeden z nás neměl k tomu druhému žádné závazky. Přesto jsem se cítil šíleně. Zároveň jsem však ke svému zděšení zjistil, že představa, co můj černovlásek dělá tomu praseti, mne vzrušuje, jako by to dělal mně. Myslel jsem, že se z toho všeho zblázním.

Představa ztopořeného mužství mého černovláska, které se nacházelo několik centimetrů ode mě, mne přivádělo k šílenství. Hrozně jsem ho nenáviděl za to, jak se chová. Byl v tu chvíli pro mne jen prodejná kurva. Zároveň jsem po něm však šíleně toužil. Mé tělo hořelo touhou cítit jeho dotyky i vůni jeho, nejméně o deset let mladšího těla. Byl to přesně kluk z mých snů a představ.

I když jsem se snažil sebevíc, nedokázal jsem se ovládnout a té nechutnosti si nevšímat. Dělal jsem, že to nevidím a relaxuji. Byla to však jen hra. Štěrbinou mezi řasami jsem sledoval každičký černovláskův pohyb a výraz. Byl jsem přesvědčený, že to dělám tak tajně, že to nikdo nevidí.

Bohužel jen do chvíle, než jsem náhle zjistil, že mne černovlásek pozoruje. Co chvíli na mne mrkal, nebo se mile pousmál.

Cítil jsem se zmateně. Byl jsem rozhozený a nevěděl, jak se zachovat, co dělat. Má ješitnost mi napovídala, že se mu líbím a jede po mně. Můj zdravý rozum, tedy jeho zbytky, mi radil, abych si dal pozor, že si se mnou jen hraje. Byl jsem však nejen zmatený, ale hlavně nadržený.

Aniž bych to udělal jakkoliv cíleně, vzal jsem své vzrušené mužství do ruky a začal si s ním hrát. Nechybělo moc a brzy bych obohatil koupel svým tekutým projevem svého vzrušení. Proto jsem toho rychle nechal a rukama si začal masírovat svou krční páteř. Bolela mne od věčného sezení u počítače.

Mužství mi pomalu začalo klesat, když jsem náhle na svých varlatech ucítil jakýsi dotyk. Lekl jsem se, ale náhle jsem pocítil, že je to velmi příjemné. Po chvilce mi došlo, že ten neznámý dotyk, který byl z počátku jen jako náhodný, náhodným není. Ucítil jsem, jak mi v rozkroku jezdí něčí prsty od nohy. A ta noha patří mému černovláskovi. Seděl proti mně a významně se usmíval.

Náhle jsem udělal něco, co jsem zprvu snad ani neměl v úmyslu. Poposedl jsem níž, tak abych cítil černovláskovo chodidlo ve svém rozkroku co nejsilněji. V ten okamžik mi bylo i jedno, že kromě mne mazlí černovlásek rukou v rozkroku i toho odporného anglána. Slast, kterou mi jeho dotyky přinášely, mi daly zapomenout na odpor, který jsem ke klučíkovi doposud cítil. Náhle jsem se přestal i kontrolovat.

Výsledkem toho bylo, že jsem obohatil lázeň přívalem mé lávy. V penisu mi několikrát mohutně zacukalo a já tomu už nestačil zabránit. Do bazénu jsem vypustil to vše, co jsem v sobě takovou dobu držel a schovával si pro někoho, s kým prožiji krásné chvíle. I přese vše tu nádhernou slast mi neušel černovláskův vítězný úsměv. Hned po něm mi poslal vzdušný polibek.

Srdce mi vzrušením bilo jako na poplach. Cítil jsem se nádherně, zároveň mnou začal cloumat vztek, že jsem se tak nekontrolovaně nechal unést a ukojit od takového...

Ani jsem v ten okamžik nenašel vhodná slova. Aniž bych počkal, až opadne mé vzrušení, které bylo vidět, jsem vyskočil z bazénu, rychle sáhl po osušce a doslova vyběhl z místnosti.

Na baru jsem si objednal další sklenku vína a zároveň jednoho panáka. Toho jsem do sebe hodil tak rychle, že barman jen překvapeně zíral. Objednal jsem si okamžitě druhého, a když ho dostal, odešel jsem s panákem i vínem ke stolku, kde jsem měl položené cigarety. Stále se mi chvěly ruce, když jsem si zapaloval cigaretu. Rychle jsem do sebe hodil dalšího panáka. To mi pomohlo, cítil jsem, že se pomalu uklidňuji.

Strašně nádherně se usmívá, napadlo mne náhle. Ačkoliv jsem se o to nesnažil, stále se mi vracel na mysl černovláskův nádherný úsměv, který dokázal vykouzlit na svých plných, smyslných rtech. Bylo to směšné, až bláznivé, ale já cítil, že do toho kluka bych se zamiloval na první pohled. I když jsem pominul jeho nádherné a velké mužství, byl sám o sobě tak kouzelný a milý. Jen kdyby nedělal to, co dělá nyní s tím anglickým hrochem. Brr, z toho mi bylo na zvracení.

Když jsem dokouřil, cítil jsem se mnohem klidněji. Upil jsem vína ze sklenky a odebral se do sprchy. Chvilku mi sice trvalo, než jsem přišel na jejich systém, jak nastavit tu správnou teplotu, protože tam neměli klasické kohoutky ani pákové baterie, ale když se mi to povedlo a já ze sebe mohl nechat odplavit nejen pot, ale i nepříjemné pocity z dnešního zážitku.

Náhle se mi dostalo do očí mýdlo. Oslepený jsem vlezl pod tekoucí vodu a začal si mydliny vyplachovat. V tu chvíli jsem zaslechl, jak někdo vedle mne pouští další sprchu. Když se mi povedlo otevřít oči, viděl jsem vedle sebe stát černovláska.

Stál tam, sotva půl metru ode mne a mydlil se. Přesto mne neustále provázel svým pohledem. Usmíval se. Byl tak nádherný, tolik kouzelný. Málem jsem z toho dostal další erekci.

Já však nevěděl, jak se mám chovat? Co mám dělat? Sice jsem se snažil vypadat sebejistě a tvářit se bezprostředně, ale moc mi to nešlo.

„Ahoj,“ usmál se na mne černovlásek.

„Ahoj,“ odpověděl jsem mu rozpačitě a důležitě se věnoval své hygieně.

„Chodíš sem často?“ pokračoval černovlásek v načaté konverzaci.

„Moc ne,“ zalhal jsem.

„Spíš vůbec,“ zasmál se klučík.

„Spíš vůbec. Jsem tu dnes poprvé,“ přiznal jsem váhavě.

Ani jsem sám nevěděl proč, ale náhle jsem neměl potřebu mu něco nalhávat. Opět jsem se po něm ohlédl. Doslova jsem se lekl. Ten můj vysněný černovlásek mi dýchal skoro na krk. Stál těsně u mne a jeho mužství se opět vzpínalo vzhůru. On byl snad neúnavný.

Jako smyslů zbavený, jsem mu ho vzal do ruky a začal si s ním hrát. Mnul jsem ho mezi prsty a v dlani. Přitom jsem se k němu přiblížil a chtěl ho políbit na jeho plné, smyslné rty.

On však náhle uhnul. Vypadalo to, že nechce pustit své rty k mým, a tak skončil polibek na jeho šíji. V té záplavě vzrušení jsem však nepocítil žádné zklamání. Bylo to krásné a sladké. Opět jsem měl erekci a cítil se šťastný.

„Jsi moc nádherný,“ zašeptal jsem mu sladce do ucha, nepřestávajíce si hrát s jeho mužstvím.

Nikdy jsem nebyl žádný nadšenec a vyhledávač kluků s velkým přirozením. Podle mne na velikosti nezáleželo. Důležité bylo, komu patřilo. Ale u černovláska mne ty jeho rozměry doslova uchvátily.

„Já vím,“ odpověděl mi černovlásek sebevědomě.

„Chci tě. Chci tě strašně moc,“ zasténal jsem mu slastně do ucha ve chvíli, kdy i černovlásek opětoval mé dotyky a jemně mi začal masírovat mé ztopořené mužství.

„Za litr na noc jsem jen tvůj. Za dva litry si se mnou můžeš dělat cokoliv,“ zašeptal mi rovněž slastně černovlásek do ucha.

Asi jsem natvrdlý, ale chvilku mi trvalo, než jsem si uvědomil význam jeho slov.

„Cože?!“ zarazil jsem se a úsměv mi ztvrdnul na rtech.

„Za dvojku si se mnou celou noc můžeš dělat, co chceš. Opravdu vše. Snesu i piss a scat,“ zopakoval mi znovu černovlásek s milým úsměvem na svých rtech a přitom mi příjemně honil mé mužství.

To neměl říkat. Hrubě jsem se mu vytrhnul a s nenávistným pohledem na něj zůstal zírat. Stále jsem měl pocit, že mi jeho slova nedochází v plném znění. Cítil jsem se rozčarovaný, zklamaný, zlomený. Zcela mne začala ovládat nenávist.

„Co si myslíš, ty děvko prodejná!! Copak jsem nějaký ubožák, abych si musel platit za mrd nějakou pochybnou kurvu!! Jdi do hajzlu!!“ křičel jsem na něj a vztek se mnou pěkně lomcoval.

Surově jsem ho od sebe odhodil a doslova utekl ze sprchy. Ani jsem se pořádně nestačil zahalit do osušky a vběhl jsem na bar. Tam jsem vzal skleničku s vínem a vypil ji na jeden hlt. Ruce se mi chvěly a trochu jsem se polil. To mi však bylo jedno. Chvěl jsem se vzteky po celém těle.

Rychle jsem si u překvapeného barmana objednal další víno a opět i frťana. Neprotestoval, plnil jen přání zákazníka, ale své překvapení měl napsané na čele. Nepřístupný výraz v mé tváři mu nedovolil zeptat se, co se děje.

Cítil jsem se zrazený, podvedený, opuštěný. Ve svém srdci jsem v tu chvíli choval snad všechny boly na světě. Nebyl jsem daleko od infarktu a pominutí smyslu. Nikdy bych nevěřil, jak na mne taková událost dokáže zapůsobit. Dokonce jsem v jednu chvíli zalitoval, že jsem jeden z nich. Styděl jsem se za gaye. Dorazilo mne, když jsem spatřil, jak ten druhý mladík neskrývaně honí tomu tlustému anglánovi jeho mužství. A to přímo u stolu v baru. Bylo mi na zvracení.

Jen stěží jsem se trefil cigaretou do úst. Nejraději bych odsud utekl, ale v tomhle stavu jsem nemohl. Potřeboval jsem se alespoň trochu uklidnit. Chtělo se mi i plakat. Já se do černovláska zamiloval, ale pro něj jsem byl pouze jedním z mnoha, kteří mu mají umožnit lehký výdělek. Brrr.

Opět jsem upil ze své sklenky. Objednal jsem si ještě kávu. V tu chvíli do baru vstoupil černovlásek. Bylo to hrozné. On snad neměl svědomí a charakter. Mile se na mne opět culil a v jednu chvíli ke mně dokonce poslal vzdušný polibek. Dokonce jsem měl pocit, že s ním přiletěl i zamilovaný pohled.

Doposud jsem si o sobě myslel, že jsem toho zažil a prožil dost. Ale tohle vše mne dokonale šokovalo. Výraz ve tváři mi zkameněl a ruka nesoucí frťana k ústům mi zamrzla. Trvalo nějakou dobu, než jsem skleničku opět odložil na stůl. Nevěděl jsem jak se zachovat. Snažil jsem se vyhýbat pohledům toho, kdo mi tak ublížil.

Ten člověk mne hluboce ranil. Jasně, hlavně díky mé naivitě. Ale přesto. Cítil jsem, že zrovna takového klučíka bych chtěl milovat. Zároveň se mi z něj dělalo špatně a chtělo zvracet. Dlouho jsem ten zmatek v sobě samém nevydržel.

Vztekle jsem típnul nedopalek cigarety a opět utekl. Tentokrát z baru. Neměl jsem sílu sdílet jednu místnost s tím...

„Má nabídka stále platí. Za dvojku jsem jen, jen a jen tvůj, lásko,“ zaslechl jsem za zády, když jsem vyšel ze záchodu.

Bylo mi jasné, od koho slova pocházejí. Prudce jsem se otočil, milého černovláska chytil pevně pod krkem a dost surově s ním smýknul ke zdi. Až to zadunělo, jak se uhodil hlavou o zeď.

Náhle mi tak kouzelný, milý a krásný nepřipadal. Před očima jsem měl rudo a jen stěží ovládal svůj vztek natolik, abych ho nezabil.

„Tohle na mne, ty děvko prodejná, už nikdy nezkoušej!“ syčel jsem mu vztekle do tváře. „V životě už mi nelez na oči. Nikdy jsem za mrdání neplatil a nemíním platit ani tobě! Rozumíš!“

„Co se děje, blbečku?“ zakoktal vyděšeně černovlásek, když jsem uvolnil sevření ruky tisknoucí jeho krček, „tak tohle jsi přehnal a bude tě to pěkně mrzet!“ dodal výhružně.

Už jsem se od něj vzdaloval, když pronesl svou výhrůžku. Ale tohle mne dorazilo a nechybělo moc, abych ho pěstí udeřil do té jeho dětské, zároveň odporné tvářičky. Ale byl rychlejší a rychle se mi vysmekl a utekl na bar. Na okamžik jsem zaváhal, zda ho mám jít dorazit, ale nakonec zvítězil zdravý rozum a vzdal jsem to. Mávl jsem nad ním rukou a vydal se opět do vířivky. Potřeboval jsem se uklidnit.

4. Nikdy nepodceňuj soupeře

Vířivka snad byla opravdu kouzelná. Určitě pomohl i vypitý alkohol, ale nakonec se mi povedlo se uklidnit. A to nejen na duši, ale i na těle. Je pravda, že jsem konečně dokázal začít uvažovat zdravím rozumem a ne tou hlavičkou dole mezi nohama. Dokonce jsem se začal smiřovat i s tím, že dnešní večer budu trávit sám a bez sexu. Náhle mi to nepřipadalo tak hrozné.

Když jsem vířivku vystřídal za bar, černovlásek a ani jeho druhý kumpán tam nebyli. Nebyl tam ani onen nechutný anglán. Ulevilo se mi. Kdyby tomu bylo jinak, ihned bych ze sauny odešel. Takto jsem se rozhodl zůstat. Objednal jsem si kávu a další víno.

Bylo dost po jedné v noci a k mému překvapení se sauna začala zaplňovat. Na sex jsem sice nikoho neulovil, ani jsem to nezkoušel, přesto jsem tam strávil příjemnou hodinu s jedním vrstevníkem pokecem o životě. Dost mi to pomohlo. Dokonce jsem se díky alkoholu dostal do příjemné, trochu opojné nálady.

Rozhodl jsem se jít konečně domů. Bylo již dost pozdě. Ještě jednou jsem se důkladně osprchoval, a když jsem se v šatně oblékl, vyrazil jsem.

Lampy spoře osvěcovaly pustou ulici plnou pouze zaparkovaných aut. Zapálil jsem si cigaretu a trochu nejistým krokem se vydal na zastávku tramvaje. I když jsem moc často městskou dopravou nejezdil, to, že jezdí v noci po půl hodině, jsem věděl.

Spokojeně jsem si vykračoval svým směrem. Ani nevím kdy, ale po nějakém čase jsem najednou měl dojem, že něco není v pořádku. Pociťoval jsem takový podivný pocit. Určitě ho každý zná. Po čase jsem najednou pojal podezření, že nejsem sám. Šel jsem dál stejnou rychlostí, ale ani jsem skoro nedýchal a stražil uši. Nikoho jsem však nezaslechl. Přesto ten pocit ve mně každým ušlým metrem sílil.

V jednu chvíli jsem se nenápadně otočil. Nikoho jsem však nespatřil. Na chvíli se mi ulevilo a já si oddechl. Zřejmě se mi jen něco zdálo. Spokojeně jsem vykročil dál, ke svému cíli.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kudy, kam?.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.