Brent Weeks v nakladatelství

FANTOM Print

NOČNÍ ANDĚL

Cesta stínů

Hranice stínů

Za stíny

SVĚTLONOŠ

Černý arcimág

Oslnivá čepel

The Broken Eye *

* Připravujeme, český název bude upřesněn

FANTOM Print

2014

Copyright © 2012 by Brent Weeks

Translation © Petra Kubašková

Cover © Lubomír Kupčík

ISBN 978-80-7398-665-0 (ePub)

ISBN 978-80-7398-666-7 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Pro mou ženu Kristi a pro všechny ostatní, kteří stále věří,
i když se zdá, že je vše dávno ztraceno.

The Great Desert – Velká poušť; Crater Lake – Kráterové jezero; Kelfing – Kelfing; Tyrea – Tyrea; The Badlands – Krutozemě; Rekton – Rekton; Umber River – Okrová řeka; Karsos Mountains – Karsoské hory; Seers Island – Ostrov proroků; Garrison – Garriston; Atan’s Teeth – Atanovy zuby; The Everdark Gates – Brány věčné temnoty; The Cerulean Sea – Azurové moře; Wiwurgh – Wiwurgh; Smussato – Smussato; Pericol – Pericol; White Mist Reef – Útes bělavých par; The Deeps – Hlubiny; Cravos – Kravos; Abornea – Abornea; Azulay – Azulay; Odess – Odessa; The Narrows – Úžiny; Tabes – Tabes; Melos – Melos; Aslal – Aslal; Ruthgar – Ruthgar

The Verdant Plains – Zelené pláně; Paria – Paria; Aghbalu – Aghbalu; The Seven Satrapies – Sedm satrapií; Idoss – Idoss; The Red Cliffs – Rudé útesy; The Cracked Lands – Rozeklané planiny; Atash – Ataš; Ruic Head – Rúská hlava; Ru – Ru; The Chromeria – Chromerie; Big Jasper – Velký Jaspis; Cannon Island – Dělostřelecký ostrov; Little Jasper – Malý Jaspis; Green Haven – Zelený přístav; The Floating City – Plovoucí město; Rath – Rath; Blood Forest – Krvavý hvozd

1. kapitola

Gavin Guile ležel na zádech na úzkém klouzáku, plujícím uprostřed moře. Bylo to malé plavidlo s nízkými boky. Kdysi by takhle vleže na zádech málem uvěřil, že s mořem splynul. Teď však měl pocit, že nebeská kupole nad jeho hlavou je poklice a on že je krab v hrnci a je mu stále větší horko.

Do poledne zbývaly dvě hodiny a tady, na jižním okraji Azurového moře, měla být voda nádherně sytě modrozelená. Nad ní obloha bez mráčku, nikde žádný mlžný opar; i nebe by mělo být pokojně jasně safírové.

Jenže on nic z toho neviděl. Před čtyřmi dny prohrál bitvu u Garristonu a od té doby všude tam, kde měla být modrá, viděl jen šeď. A i tu viděl jen tehdy, když se na to vyloženě zaměřil. Moře bez modré vypadalo jako řídká šedozelená polévka.

Jeho flotila čekala. Těžko se uvolnit, když na vás a jen na vás čekají tisíce lidí, ale on teď prostě potřeboval chviličku klidu.

Díval se na nebe, paže měl roztažené a konečky prstů se dotýkal vlnek.

Lucidonie, byl jsi tady? Byl jsi vůbec skutečný? Stalo se ti to také?

Ve vodě něco zašumělo, jako když hladinu rozráží člun.

Gavin se na klouzáku posadil. Pak vstal.

Padesát kroků za ním něco zmizelo pod hladinou; něco dost velkého na to, aby samo o sobě způsobilo vlnobití. Možná velryba.

Až na to, že velryby se obvykle vynořují. Nevystříkl však žádný vodotrysk, neozval se hlučný výdech. A pokud Gavin slyšel pohyb toho mořského tvora na padesát kroků, pak musel být velmi mohutný. Srdce mu skočilo až do krku.

Začal nasávat světlo, aby si vyčaroval soustavu vesel – když vtom ztuhnul. Přímo pod jeho malým plavidlem se něco pohybovalo vodou. Bylo to jako sledovat míhající se krajinu z jedoucího kočáru, ale Gavin se nehýbal. Proplouvající tělo bylo obrovské, mnohonásobně širší než jeho plavidlo, vlnilo se a stále víc se přibližovalo k hladině a ke dnu jeho malého klouzáku. Mořský démon.

A zářil. Bylo to poklidné, teplé světlo, zrovna jako slunce za tohoto chladného rána.

Gavin nikdy o ničem takovém neslyšel. Mořští démoni byli monstra, ta nejčistší, nejšílenější forma běsu, která byla lidstvu známa. Prý byli rozpálení do ruda, moře se kolem nich vařilo a za sebou nechávali ve vlnách plovoucí plameny. Podle prastarých knih nebyli masožravci, ale zuřivě si bránili své teritorium, a byli kdykoli ochotni zdrtit jakéhokoli vetřelce, který vnikl do jejich vod. Například lodě.

Tohle světlo však nepřipomínalo rudý běs. Tohle zářilo klidně, mořský démon nevypadal jako zuřivý ničitel, nýbrž jako obr, plující mořem a nechávající za sebou jen zčeřenou hladinu. Skrz vlny se duhově třpytil, vlnil, byl stále blíž a jeho záře sílila.

Gavin si bezmyšlenkovitě klekl, když se hřbet té obludy vynořil přímo pod jeho lodí. Těsně předtím, než to loď odhodilo, natáhl Gavin ruku a dotkl se démonovy kůže. U stvůry, která pluje vlnami, čekal něco slizkého, ale kůže byla překvapivě hrubá, svalnatá, teplá.

Na jeden drahocenný okamžik Gavin neexistoval. Nebyl žádný Gavin Guile, žádný Dazen Guile, ani Jeho Výsost arcimág, pán světla, žádní udrápaní, usmrkaní, nedůstojní hodnostáři, žádné lži, satrapové, které je třeba si podrobit, členové Spektrálu, s nimiž je nutno manipulovat, žádné milenky ani bastardi, žádná moc kromě té, kterou měl právě před očima. Cítil se malý a zíral na obrovský, nepochopitelný kolos.

Ranní vánek ho chladil a hřála ho dvě slunce: jedno na obloze a druhé pod vlnami. Gavin pocítil klid. Byl to ten nejposvátnější okamžik, jaký kdy zažil.

A pak si uvědomil, že mořský démon míří k jeho flotile.

2. kapitola

Zelené peklo ho vyzývalo k šílenství. V lesklé stěně opět viděl odraz mrtvého muže, svítil, smál se na Dazena a jeho rysy se na nerovném povrchu zelené kruhové cely smrštily tak, že byly hubené jako u kostlivce.

Hlavní bylo nezhmotňovat. Po šestnácti letech zhmotňování pouze modré, kdy ten odporný blankytný klid měnil jeho ducha a ničil jeho tělo, Dazen unikl z modré cely a nic si nepřál více než hltat nějakou jinou barvu. Bylo to, jako by celé roky jedl ovesnou kaši, ale nejen k snídani; ráno, v poledne a v noci, šest tisíc dní, a teď mu někdo nabízel plátek slaniny.

Tehdy, když byl ještě svobodný, vlastně slaninu ani neměl rád. Teď mu připadala božská. Netušil, zda to způsobuje horečka, která možná mění jeho myšlenky v dojemné bahno.

Bylo směšné, jak o tom uvažoval: „Tehdy, když byl svobodný.“ Ne „tehdy, když byl ještě arcimág“.

Nebyl si jistý, zda to bylo tím, že sám sebe stále nazývá arcimágem, ať je v královských šatech nebo v otrhaných hadrech, nebo zda mu na tom prostě už nezáleží.

Dazen se snažil dívat jinam, ale všechno bylo zelené. Když měl otevřené oči, jako by se jeho nohy brodily zelení. Ne, jako by byl po krk ve vodě a snažil se nenamočit. Neexistovala šance zůstat suchý. Musel to uznat, smířit se s tím. Nešlo však jen o to, zda si nenamočí vlasy, ale zda se neutopí.

Zelená znamenala divokost, svobodu. Ta logicky uvažující část Dazena, která si libovala v modrém pořádku, věděla, že nasávat čirou divokost ze stěn této luxinové klece povede nakonec k šílenství. Za pár dnů si rozsápe vlastní hrdlo. Čiré šílenství by tady znamenalo smrt. Konečně by naplnil plány, které s ním bratr měl.

Musí být trpělivý. Musí přemýšlet, a to bylo zrovna teď velice těžké. Pomalu, opatrně si prohlížel tělo. Ruce a kolena měl odřené od toho, jak lezl tunelem, dlážděným pekelným kamenem. Boule a modřiny, které si způsobil, když do této cely propadl padacími dveřmi, se ještě daly ignorovat. Bolely, ale nezáleželo na nich. Největší starost teď představovala zanícená, infikovaná řezná rána na hrudi. Při pouhém pohledu na ni se mu zvedal žaludek; tekl z ní hnis jako příslib smrti.

Nejhorší byla horečka, která kazila samotnou krev, dělala z něj hlupáka, obírala ho o rozum a podrývala jeho vůli.

Ale Dazen unikl z modrého vězení – z kobky, která ho tolik změnila. Jeho bratr vytvořil tyto cely narychlo, pravděpodobně si dal nejvíce záležet na té první, modré. Každé vězení má nějakou slabinu.

Modré vězení z něj udělalo muže, který tu slabinu odhalil. Smrt, nebo svoboda.

Mrtvý muž promluvil ze své zelené zrcadlové stěny: „Chceš uzavřít sázku?“

3. kapitola

Gavin do sebe nasál světlo a začal vyrábět soustavu vesel. Bezděčně se pokusil zhmotnit modrou. Křehká, nepružná, kluzká, hladká struktura modré se výborně hodila pro ty části, které nemusely odolávat bočnímu tlaku. Gavin se na malý okamžik pokusil nějak si tu modrou znovu vynutit. Byl přece arcimág, fungoval jako lidské prisma; on jediný ze všech barvomágů dokázal rozložit světlo sám, bez pomoci. Ta modrá tam někde byla – on to věděl – a možná postačí, když o ní ví, i když ji nevidí.

Ach, Orholame, když člověk v noci najde potmě nočník, tak pořád platí, že ta zatracená věc tam je, i když ji zrovna nevidí. Nemohlo by to teď fungovat stejně?

Nic. Žádný příval harmonizující logiky, žádná chladná racionalita, modrá kůže ani zhmotnění. Poprvé od dětství se cítil zase bezmocný. Jako prosťáček. Venkovan.

Gavin vykřikl bezmocí. Na vesla už bylo stejně pozdě. Ten parchant plaval příliš rychle.

Zhmotnil tedy lopatky a trubky. Modrá se lépe hodila na pohon klouzáku, ale přirozeně pružná zelená mohla také posloužit, pokud se udělala dost silná. Hrubý zelený luxin byl těžší a způsoboval větší tření o vodu, tudíž byl pomalejší, ale Gavin nemohl použít žlutou, měl málo času a nemohl se soustředit. Drahocenné vteřiny ubíhaly, než zhotovil klouzák.

Když byly lopatky konečně hotové, začal vrhat luxin do trubek, vyfukoval vzduch, který odrážel vodu za jeho malým plavidlem a hnal je vpřed. Gavin udělal hluboký předklon, ramena napnutá námahou. Potom, jak začal nabírat rychlost, to najednou šlo hladce. Jeho plavidlo svištělo po vlnách.

V dálce se objevila flotila, ze všeho nejdřív plachty nejvyšší lodi. Gavin při své rychlosti brzy spatřil všechny. Byly jich nyní stovky, od malých člunů přes galeasy až po třístěžňovou loď s ráhnovými plachtami a osmačtyřiceti děly, kterou Gavin odebral ruthgarskému guvernérovi jako svou vlajkovou loď. Opustili Garriston s více než stovkou lodí, ale další stovky vyrazily dříve a postupně se k nim připojovaly. Hledaly ochranu před piráty, kterými se to v těchto vodách jen hemžilo. Jako poslední viděl velké luxinové nákladní lodě, jen tak tak schopné plavby po moři. Tyhle čtyři velké otevřené čluny vyrobil on sám tak, aby pojaly co nejvíce uprchlíků. Kdyby to neudělal, zemřely by tisíce lidí.

A jestli teď Gavin nezažene mořského démona, zemřou i tak.

Jak se kvapem blížil, zahlédl toho tvora znovu, jeho hřbet, vyčnívající šest stop z vody. Jeho kůže pořád slabě světélkovala a jakýmsi nevysvětlitelným štěstím nemířil přímo k flotile. Vypadalo to, že mine vedoucí loď asi o tisíc kroků.

Lodě sice pomalu pluly vpřed a zkracovaly tu vzdálenost, ale mořský démon se pohyboval tak rychle, že si Gavin troufal odhadovat, že se jejich dráhy nakonec neprotnou. Netušil, jestli má démon tak vyvinuté smysly, aby si jich všiml, ale bude-li pokračovat stejným směrem, možná vše dopadne dobře.

Gavin nemohl přestat pohánět svůj klouzák, aby neztratil drahocennou rychlost, a i kdyby mohl, tak nevěděl, jak má celé flotile naráz sdělit, aby neudělali žádnou hloupost. Jel přímo za démonem a přibližoval se k němu.

Teď viděl, že se mýlil; démon mine vedoucí loď asi jen ve vzdálenosti pět set kroků. Buď to Gavin špatně odhadl, nebo se tvor stočil k flotile.

Gavin viděl, jak hlídky ve strážním koši zběsile mávají rukama na posádku na palubě. Nepochybně i křičely, ale Gavin byl příliš daleko a neslyšel je. Jak se blížil, uviděl, že na palubách pobíhají lidé.

Nebezpečí zastihlo flotilu nepřipravenou. Za normálních okolností se nepřátelé vynořili někde daleko na obzoru a začali je pronásledovat. Bouře mohla přijít třeba během půlhodiny, jenže tohle se odehrálo v řádu minut. Z některých lodí byl teď vidět dvojí zázrak: jakési plavidlo, pohybující se po vlnách zcela nevídanou rychlostí, a před ním vlnící se obrovský tmavý stín, který nemohl být ničím jiným než mořským démonem.

Jednejte s rozumem, u Orholama, jednejte s rozumem, a nebo se vyděste tak, že nebudete schopni jednat vůbec nijak! Prosím!

Nabít dělo nějakou dobu trvá, nabité je není možné opustit, protože by střelný prach mohl zradit. Nějaký idiot by mohl na démona vystřelit z muškety, jenže ten by si takového polechtání ani nevšiml.

Mořský démon brázdil vodu asi čtyři sta kroků před flotilou a pokračoval rovně vpřed.

Teď už Gavin slyšel z lodí výkřiky. Muž ve strážním koši na Gavinově vlajkové lodi se nevěřícně chytal za hlavu, ale nikdo nedělal nic neuváženého.

Orholame, jen jednu minutu… jen…

Krajinou zazněla poplašná rána a Gavinovy naděje se spláchly do moře. Přísahal by, že křik na všech plavidlech okamžitě ztichl. Po chvíli se zase spustil, protože zkušení námořníci začali zoufale řvát na hloupého, zbrklého kapitána, který je pravděpodobně všechny odsoudil k smrti.

Gavin nespouštěl oči z mořského démona. Mířil stále rovně, dělal bubliny a velké vlny, a urazil dalších sto kroků. Další stovku. Možná neslyšel.

Gavinův klouzák projel těsně kolem té potvory a mořský démon se náhle otočil o sto osmdesát stupňů rychleji, než by Gavin považoval za možné.

Když se otočil, mrskl ocasem nad hladinou. Pohyb ocasu byl příliš rychlý, než aby Gavin dokázal rozlišit detaily. Viděl jen, že je dlouhý dobrých třicet kroků a rozžhavený do ruda jako roztavené železo, a když pleskl zpátky do vody, byl to tak ohlušující zvuk, že poplašný výstřel se proti tomu zdál jako tlesknutí.

Z místa, kam plácl ocasem, se šířily obrovské vlny. Gavin zastavil na místě a sotva stihl klouzák otočit, než k němu dorazilo vlnobití. Převalila se přes něj první vlna a on rychle před sebou zhmotnil zelený luxin, aby prodloužil a rozšířil své plavidlo. Další vlna ho již vymrštila do vzduchu.

Příď klouzáku potkala další vlnu v příliš velkém úhlu a najela přímo do ní. Gavina to srazilo a žuchnul do vln.

Azurové moře bylo jako teplá mokrá tlama. Celého ho pozřela, vymáčkla z něj dech, převalovala ho na jazyku, úplně ho dezorientovala, snažila se ho polknout, a když se bránil, vyplivla ho.

Gavin se vynořil a rychle hledal flotilu. Neměl čas zhmotnit úplně nový klouzák, a tak si vyčaroval jen menší lopatky kolem paží, nasál tolik světla, kolik mohl, připažil, otočil se hlavou k démonovi, vrhl luxin směrem dolů a vyrazil vpřed.

Tlak vln byl neuvěřitelný. Neviděl přes ně, neslyšel, ale nezpomalil. S tělem zoceleným lety strávenými na klouzáku, který dokázal překonat moře za jediný den, a s vůlí, posílenou roky strávenými v roli arcimága, který dokáže podrobit svět svým přáním, nepolevil.

Cítil, že vjel do démonovy brázdy: tlak najednou povolil a rychlost se zdvojnásobila. Kormidloval nohama, zajel hlouběji do vody a pak vyjel k hladině.

Gavin prudce vyletěl do vzduchu. Právě včas.

Správně by neměl vidět nic, protože lapal po dechu a po světle, a z celého těla mu crčela voda. Jenže obraz jako by ustrnul a on měl vše jako na dlani. Démonova hlava byla zpola nad vodou, jeho křížovitá ústa zavřená. Ta hlava, hrbolatá, ostnatá, by dokázala rozlámat vlajkovou loď na třísky. Jeho tělo měřilo na šířku nejmíň dvacet kroků a od lodi ho nyní dělilo přibližně padesát kroků.

Na levoboku stáli u zábradlí muži s mušketami v rukou. Z některých se valil hustý černý dým, z jiných oheň, jak doutnák zažehl střelný prach okamžik předtím, než pušky vypálily. Velitel Železňák i Karris stáli oba na palubě – nebojácní, odhodlaní. V rukou se jim formovaly střely ze žlutého luxinu. Gavin viděl, jak muži ve střílnách ládují střelný prach do děl, i když neměli šanci včas zamířit a vystřelit.

Další lodě se shromažďovaly kolem jako děti kolem rvačky, muži se opírali o vesla, zírali s otevřenými ústy a jen tu a tam některý nabíjel mušketu.

Tucty mužů se odvracely od blížícího se monstra a sledovaly, jakou další hrůzu to vypustil do vzduchu – a užasly při té podívané. Muž ve strážním koši ukazoval na Gavina a křičel.

A Gavin visel ve vzduchu a věděl, že jeho krajany dělí od katastrofy a smrti pouhé vteřiny. Vší silou mrštil luxin na démona.

Gavin neviděl, co se dělo, když luxin zasáhl mořského démona – ani jestli ho vůbec zasáhl.

Jedno staré parijské přísloví, které sice slýchával, ale nikdy mu nevěnoval pozornost, říkalo: „Vrhneš-li se proti hoře, hora tě odmrští.“

Čas se znovu rozběhl. Až nepříjemně rychle. Gavinovi připadalo, že ho někdo přetáhl holí větší než on sám. Odrazilo ho to pozpátku, před očima se mu roztančily hvězdičky, škrábal před sebou jako kočka, mrskal sebou a snažil se otočit – až sebou plesknul o dvacet kroků dál do vody, jako by dostal další facku.

Světlo je život. Léta války naučila Gavina, že nikdy nemá zůstávat neozbrojený. Zranitelnost je předzvěst smrti. Dostal se k hladině a okamžitě začal zhmotňovat. Svůj klouzák zdokonaloval několik let, přičemž to často skončilo neúspěchem a on skončil ve vodě. Tudíž už hravě ovládal i metody, jak se dostat z vody a zároveň vyrobit člun, což nebylo nic lehkého. Postrachem každého barvomága bylo to, že spadne do vody a nebude se moci dostat ven.

A tak během několika vteřin stál Gavin na palubě nového klouzáku, již vyráběl lopatky a snažil se při tom postřehnout, co se stalo.

Vlajková loď stále plula, jedno zábradlí měla proražené a na dřevěném levoboku obrovské rýhy. Mořský démon se tedy otočil, ale jen se o loď otřel. Při otočce však znovu mrsknul ocasem, protože několik menších člunů bylo zalito vodou a muži z nich vyskakovali. Již k nim spěchaly další lodě, aby je zachránily ze spárů moře.

Kde byl, zatraceně, ten mořský démon?

Muži na palubách řvali – nikoli obdivem, nýbrž na poplach. Ukazovali…

Ach ne.

Gavin vrhal luxin do trubek, jak nejrychleji to šlo. Jenže klouzák měl vždycky pomalý rozjezd.

Obrovská, do ruda rozžhavená hranatá hlava se vynořila necelých dvacet kroků od něj a rychle se blížila. Gavin přidával a snažil se trefit do vlny, šířící se od masivního tupého těla, brázdícího si cestu mořem. Hlava měla před sebou štít s hrboly a ostny.

Právě ta vlna ho naštěstí odplavila o kus dál.

A pak se křížovitá tlama otevřela a mohutná hlava se rozevřela dokořán, a to všemi čtyřmi směry. Mořský démon teď už netlačil vodu před sebou; nasával ji. Příznivá vlna okamžitě zmizela. A Gavinův klouzák se rozjel směrem k tlamě.

A vjel celý dovnitř. Otevřený chřtán byl s přehledem dvakrát či třikrát širší, než kolik Gavin měřil na výšku. Mořští démoni mohli pozřít celé moře. Tělo se rytmicky stahovalo, kruh se svíral a zase otevíral, hnal vodu podél žáber a druhou stranou zase ven, podobně jako to dělal Gavinův klouzák.

Gavinovi se klepaly paže, svaly v ramenou ho pálily od toho, jak se snažil dostat své tělo i s lodí ven. Přidej. Tak sakra, přidej!

Mořský démon se prohnul vzhůru zrovna v okamžiku, kdy Gavinův klouzák vyletěl z jeho tlamy. Hranaté čelisti scvakly a démon se vymrštil do vzduchu. Mág zavřel oči, vykřikl a zabíral, co to šlo.

Podíval se přes rameno a uviděl nemožné: mořský démon se rozevřel. Úplně. Boky masivního těla třeskly o hladinu, jako by se tam zřítilo všech sedm chromerijských věží naráz.

Gavin již ale dosáhl plné rychlosti. Jeho klouzák teď letěl nad hladinou a Gavin, plný svobody a světla, se smál. Smál.

Rozzuřený mořský démon ho sledoval, stále rozpálený doruda, a pohyboval se teď ještě rychleji než předtím. Gavin však byl teď se svým kluzákem mimo nebezpečí. Udělal obrovský oblouk na širé moře, daleko od zmenšujících se postaviček mužů, radostně poskakujících na všech palubách, a tvor ho následoval.

Gavin jel po moři ještě několik hodin, nakonec opsal široký kruh, aby démona zmátl, a pak jej nechal daleko za sebou.

Při západu slunce se Gavin – vyčerpaný a schvácený – vrátil ke své flotile. Ztratili dva menší čluny, ale ani jeden život. Jeho lidé ho vítali jako boha. Jestli mu do té doby nebyli oddáni, od nynějška si jejich srdce a duši získal navždy.

Gavin přijal jejich ovace se skleslým úsměvem; pocit svobody byl pryč. Tak moc si přál, aby se mohl radovat s nimi. Aby se mohl opít, tancovat a pak ulehnout s nejhezčí dívkou, kterou najde. Kéž by mohl někde ve flotile najít Karris a pohádat se s ní, nebo se s ní pomilovat, nebo jedno a potom druhé. Kéž by jí mohl říct celý příběh a poslechnout si, jak ho vyprávěly stovky jiných úst, a vysmát se smrti, která si pro ně málem přišla. Místo toho teď jeho lidé slavili a on šel do podpalubí. Sám. Corvana odehnal mávnutím ruky. Na syna, který valil oči, jen zavrtěl hlavou.

A nakonec, sám ve své potemnělé kajutě, se rozplakal. Ne kvůli tomu, co bylo, ale kvůli tomu, o čem věděl, že nevyhnutelně přijde.

4. kapitola

Všichni oslavovali, neboť přežili setkání s mořským démonem. Karris se k nim nepřidala. Vzbudila se před svítáním, omyla se a vykartáčovala vlasy, aby měla čas na přemýšlení. Bohužel to nepomohlo.

To tajemství Karris drásalo, jako když jí za opasek zapadne trn a škrábe. Vlasy, obarvené na černo, stejně černé jako její nálada, si stáhla do ohonu jako obvykle. Během posledních pěti dnů se to snažila poskládat v hlavě: Gavin, který kdysi po poslední bitvě proti svému bratrovi Dazenovi „onemocněl“; Gavin, který zrušil jejich zasnoubení; Gavin, který se divil, když se dověděl o svém nemanželském synovi. Gavin byl prostě jiný.

Pak si marně lámala hlavu nad tím, jak mohla být tak natvrdlá. Ona – a všichni ostatní – připisovali ty změny válečnému traumatu, smutku nad tím, že zabil vlastního bratra. Jeho prismatické oči měly být důkazem, že Gavin je Gavin. Gavin byl geniální a také dost velký lhář, ale ji by přece ošálit neměl. Ona ho znala příliš dobře. A co víc – znala příliš dobře i Dazena.

Bylo to jasné. Šla do příďové nástavby stejně jako každého rána a začala se protahovat. Kdyby si každý den aspoň trochu nezacvičila, zešílela by. Její nadřízený, velitel Železňák, jí prozřetelně nechal přinést dvoje černé oblečení, a jak tunika, tak kalhoty byly z bavlny s příměsí luxinu – někde odolné, ale rozhodně na všech místech pružné a přiléhavé. Prvotním účelem byla svoboda pohybu, a teprve v druhé řadě měla vyniknout bezvadná kondice Černé stráže. Ačkoli dřina a pot byly nedílnou součástí Karrisina života, neznamenalo to, že se o ně chce dělit s každým blbcem na palubě.

„Mohu?“ dovolil se Železňák a vyšel na palubu. Velitel Černé stráže byl obrovitý muž. Dobrý vůdce. Chytrý, neústupný a drsný, že z něj šel skoro strach. Když Karris kývla, sundal z hlavy šátek a pečlivě jej složil. Podle parijských náboženských zvyklostí si muži z úcty k Orholamovi zakrývali hlavu. Existovaly však výjimky, a Železňák, stejně jako mnozí Parijci, věřil, že tyhle věci se musí dodržovat jen tehdy, když slunce stojí nad obzorem.

Železňák kdysi dávno nosil své žíňovité vlasy spletené do copánků, ale po Bitvě o Garriston a po smrti tolika svých Černých strážců si oholil hlavu. Ze žalu. To byl další parijský zvyk. Šátek na hlavě, který měl kdysi zakrývat jeho chloubu, měl nyní zakrývat jeho zármutek.

Orholame! Všichni ti mrtví Černí strážci. Mnozí zemřeli v okamžiku, kdy vybuchl jediný granát, mířený tak dobře, že jim všechen elitní výcvik byl k ničemu, stejně jako to, že byli excelentními barvomágy a bojovníky. Karrisini kolegové. Její přátelé. Tohle byla zející jáma, která pohltila vše kromě jejích slz.

Železňák se postavil rovnoběžně s Karris, spojil ruce, zase je rozdělil a postavil se do střehu. To byl začátek marška. Byla dobrá na rozcvičení a rozehřátí svalů, také nebyla náročná na prostor, takže jim v pohodě stačila těsná příďová nástavba. Nízký švih, otočka, kop vzad, vnější kop obloukem, dopad na druhou nohu, vyrovnat – na houpající se palubě to bylo těžší než obvykle.

Železňák se ujal vedení a Karris mu to s radostí přenechala. Námořníci na třetí hlídce po nich tu a tam pošilhávali, ale za ranního šera bylo ještě špatně vidět, a tak se Karris ani Železňák kradmými pohledy nenechali vyrušovat. Vykonávali ty pohyby již naprosto přirozeně. Karris se soustředila na své tělo, bolavé po spánku na dřevěné pryčně, ale již se začínalo rozhýbávat. Zato následky starších ran byly zarputilejší, jako třeba bolest v boku po zranění, k němuž přišla při výcviku, a nebo ztuhlost levého kotníku, který si vymkla, když pomáhala Gavinovi bojovat proti zelenému padlému mágovi.

Ne Gavinovi. Dazenovi. Aby do něj Orholam praštil.

Železňák přešel ke korick-ka. Rychle zvýšil intenzitu a opět to ve zdejším omezeném prostoru byla dobrá volba. Brzo se Karris musela soustředit na to, aby stíhala obloukové výkopy a kopy vzad v plném rozsahu a výšce. Byla sice mnohem drobnější než Železňák, ale on zase uměl vymrštit dlouhé končetiny s neuvěřitelnou rychlostí. Udržet s ním tempo jí dalo zabrat.

Vyšlo slunce a oni skončili v okamžiku, kdy se již téměř celé vyhouplo nad obzor. Bylo zřejmé, že i Železňák si potřeboval dát pořádně do těla. Karrris oddychovala a funěla, opírala se rukama o stehna, a Železňák si otřel čelo, ukázal k nebi znak sedmičky, udýchaně odříkal krátkou modlitbu a nasadil gutru na holou hlavu.

„Ty něco chceš,“ pravil.

Sebral další kus látky a hodil jí ho. Samozřejmě že přinesl dvě. Tak byl svědomitý. Zároveň se z toho dovtípila, že se k její ranní rozcvičce nepřipletl náhodou. Přišel si promluvit.

Typický Železňák. Přijde si popovídat a za celou hodinu z něj vypadne pět slov.

Ale měl pravdu. A tak Karris řekla: „Lord arcimág se chystá opustit flotilu. Buď se o to pokusí bez tvého vědomí, nebo tě aspoň bude chtít přemluvit, abys s ním neposílal Černou stráž. Chci, abys poslal mě.“

„On ti tohle říkal?“

„Nemusel říkat nic. Je to zbabělec, vždycky uteče.“ Karris si myslela, že ze sebe při rozcvičce vytřásla vztek, ale bohužel tu pořád byl, žhavý a tak prudký, že by ji v okamžiku mohl vymrštit až k oblakům.

„Zbabělec?“ Železňák se opřel o zábradlí a významně na ně pohlédl. „Hmm.“ Ani ne krok od místa, kde stál, bylo zábradlí proražené. Tu díru způsobil běsnící mořský démon.

Běsnící démon, kterého zahnal Gavin.

„To poslední jsem říct nechtěla,“ zamručela.

Železňák se tomu nezasmál. „Pojď sem. Ukaž oči.“

Vzal její tvář do velkých rukou a pozorně je zkoumal ve svitu stoupajícího slunce. Řekl: „Karris, ty jsi nejrychlejší barvomagička, jakou mám, ale taky jsi nejzbrklejší. Nekontrolovatelný vztek? Unáhlená slova zlosti? To jsou známky toho, že červený nebo zelený barvomág umírá. Polovina mé stráže je po smrti, a jestli budeš čarovat tak moc jako dosud, roztříštíš prstenec za…“

„Doufám, že nejdu nevhod,“ vyrušil je čísi hlas. Byl to Gavin.

Železňák pořád ještě držel Karrisinu tvář a zíral jí do očí. Oběma hned došlo, jak to asi vypadá, když spolu takhle stojí při hřejivém úsvitu.

Velitel Železňák spustil ruce a odkašlal si. To bylo snad poprvé, co ho Karris viděla v rozpacích. „Lorde arcimágu,“ řekl Železňák. „Žehnej ti Oko Orholamovo.“

„Dobré ráno i vám, veliteli. Karris. Veliteli, za hodinu bych se s tebou rád setkal. Přizvi, prosím, i Kipa; až si my dva promluvíme, zavolám si ho. Myslím, že je na první nákladní lodi.“ Gavinova bílá tunika, zdobená zlatou výšivkou, byla kupodivu čistá – tady, na lodi prchající z bitvy, mu někdo vypral šaty. Tak moc na něm lidem záleželo. Gavinovi prostě všechno jako zázrakem vycházelo, aniž by se musel snažit. To bylo k vzteku. Alespoň že jeho obličej vypadal ztrhaně. Gavin nikdy neměl dobré spaní.

Železňák vypadal, že by chtěl ještě něco říct, ale nakonec jen kývl hlavou a odešel.

A tak se stalo, že Karris zůstala s Gavinem poprvé sama od chvíle, kdy zjistila, že během jejich zásnub zplodil bastarda. Tehdy ji to rozzuřilo tak, že vyskočila z jejich člunu. A taky to bylo poprvé, kdy si stáli tváří v tvář od chvíle, co mu vrazila facku do usměvavé tváře – uprostřed bitvy o Garriston, před zraky celé jeho armády.

Možná opravdu zhmotňovala příliš mnoho červené a zelené. K nejlepším vlastnostem dobré Černé strážkyně rozhodně nepatřily zlost a impulzivita. Ani k vlastnostem dámy. „Lorde arcimágu,“ řekla, odhodlaná chovat se tentokrát decentně.

Mlčky na ni hleděl a ty neklidné, inteligentní oči ji bedlivě zkoumaly. Jako vždy. Díval se na ni téměř tesklivě, očima se dotýkal jejích vlasů, očí, setrval u jejích rtů, rychle sjel po jejích křivkách a zpátky nahoru k očím, možná na chviličku zabloudil i k jejich koutkům, kde se již tvořily vrásky.

Pak řekl tiše: „Karris, zpocená a neupravená vypadáš líp než většina žen, když se hodí do gala na Den slunce.“ Gavin byl hezký, okouzlující a nesmírně paličatý, ale lidé často opomíjeli fakt, že je také chytrý.

Nepřišel si promluvit. Jen tu schválně bloumal. Mátl ji a zaháněl do kouta jen tak, z rozmaru. Bastard! Byla zpocená, ulepená a páchla, tak proč jí zrovna teď skládá poklonu?

Jak se opovažuje být milý poté, co mu vlepila facku?

A jak je možné, že tyhle jeho fígle na ni platí, i když ona dobře ví, jak se chová?

„Táhni k čertu,“ řekla a odkráčela.

Výborně, Karris. Profesionální, decentní, jako pravá dáma. Ten parchant!

5. kapitola

Jak je možné, že byste s jednou a toutéž ženou nejraději mrskli do moře a zároveň ji zlíbali do bezvědomí? Karris odkráčela a Gavin si nemohl pomoci, musel obdivovat její figuru.

Ženská zatracená.

Viděl, že někteří námořníci na palubě se za ní také s obdivem dívají. Hlasitě si odkašlal a významně se na ně podíval; rychle si zase hleděli svého.

„Je tohle určitě nutné, lorde arcimágu?“ ozval se za Gavinem hlas. Byl to jeho nový generál, muž, s nímž spolupracoval před šestnácti lety, když byl ještě Dazenovým nejschopnějším generálem. Corvan Danavis. Museli to vymyslet chytře, aby všichni uvěřili, že Gavinův „nepřítel“ teď poslouchá jeho rozkazy.

„Myslíš tím tohle?“ ukázal Gavin na lanový žebřík, po kterém se lezlo do strážního koše.

„Ano.“ Generál Danavis patřil k těm mužům, kteří se před bitvou pomodlí, aby se neřeklo, a pak se v boji chovají, jako by si ze smrti vůbec nic nedělali. Gavinovi připadalo, že Corvan vnímá strach jinak než ostatní lidé – ale zato absolutně nesnášel výšky.

„Ano,“ řekl Gavin. Vylezl na lanový žebřík jako první. Vytáhl se do koše, kde ho opět zasáhla myšlenka, která se mu pravidelně vracela na mysl: celý jeho život byl založen na magii. Do téhle výšky lezl nebojácně, protože věděl, že když spadne, rychle si vyčaruje něco, co ho zachytí. Někomu se mohlo zdát, že ani neví, co je strach, ale on to věděl moc dobře. Šlo pouze o to, že pro něj existovalo nebezpečí jen zřídka, na rozdíl od naprosté většiny lidí. Lidé ho viděli konat úžasné věci, a tak si mysleli, že i on je úžasný. A byli naprosto vedle.

Strach ho náhle bodl tak ostře, že se na chvíli lekl, že ho někdo opravdu bodl do břicha. Zhluboka se nadechl.

Corvan vylezl, oči upřené na strážní koš, rukama se křečovitě chytal každého stupínku. Gavin tohle svému kamarádovi dělal jen velmi nerad, ale tenhle rozhovor zkrátka nesměl nikdo slyšet.

Gavin pomohl generálovi do koše a počkal, až Corvan nabere dech. Alespoň že tady nahoře bylo zábradlí pěkně vysoké a pevné. Námořníci pod nimi se věnovali své práci. Zvedal se ranní vítr a první hlídka již kontrolovala lana i uzle, a kapitán a jeho sextant již zaujali místo na zádi.

„Ztratil jsem modrou,“ řekl Gavin. Nejdřív to z tebe musí ven. O následky se starej až potom.

Z výrazu Corvana Danavise bylo jasné, že netuší, o čem mluví. Pohladil si rezavý knír, který si opět nechával narůst. Kdysi býval známý tím, že si do licousů zaplétal korálky. To bylo ještě za války arcimágů. „Modrou co?“

„Už nevidím modrou, Corvane. Je slunečné ráno, já se dívám na nebe a na Azurové moře – a nevidím modrou. Umírám a potřebuju, abys mi poradil, co mám dělat.“

Corvan byl jeden z nejmoudřejších mužů, které Gavin znal, ale teď se zdál bezradný. „Lorde arcimágu, něco takového není… počkat, řekni mi to hezky popořádku. Došlo k tomu během zápasu s mořským démonem?“

„Ne.“ Gavin se díval do vln. Kolébání lodě ve spojení s harmonickým nebem a oblohou ho uklidňovalo. Pamatoval si tu barvu tak jasně, že mohl přísahat, že ji skoro vidí. Byl superchromatik, dokázal tedy rozlišit jemné barevné odstíny lépe než ostatní. Znal modrou od nejsvětlejších po nejtmavší tóny, od nejjemnějších záchvěvů fialové po nejsvěžejší zeleň, modrou jakékoli sytosti a odstínu.

„Po bitvě,“ řekl Gavin. „Když jsme se plavili pryč s uprchlíky. Druhý den jsem se probudil a zpočátku jsem si toho ani nevšiml. Je to, jako když se díváš do tváře přítele, a najednou zjistíš, že jsi zapomněl jeho jméno, Corvane. Modrá tam někde je, a je blízko. Jako by se ta barva skrývala někde v koutcích mých očí. Když se nesoustředím, ani si toho nevšimnu, až na to, že svět se zdá vybledlý a jednotvárný. Když se na to usilovně zaměřím, vidím šedou tam, kde by měla být modrá. Přesně ten správný tón, sytost a jas, jen… šedivý.“

Corvan hodně dlouho mlčel a mhouřil oči s červeným prstencem kolem duhovek. „Přišlo to v nevhodnou dobu,“ řekl. „Arcimágové mají vydržet vždycky násobek sedmi let. Tobě zbývá ještě pět.“

„Nemyslím si, že to, co se mi děje, je normální. Nikdy jsem nebyl oficiálně vysvěcen arcimágem. Možná se přesně tohle stane, když přirozený polychromatik neprojde spektrálním obřadem.“

„Já nevím, ale to je dost…“

„Už jsi někdy slyšel o tom, že by některý arcimág oslepl, Corvane? Vůbec někdy?“ Poslední arcimág před Gavinem – tím skutečným Gavinem – byl Alexander od Košatého Dubu. Byl to slabý arcimág, většinou se schovával ve svých komnatách a nejspíš byl závislý na makovině. Před ním vládla arcimagička, Eirene Malargosová. Ta vydržela čtrnáct let. Gavin si na ni vzpomínal jen mlhavě, z rituálů během Dne slunce, když byl ještě malý kluk.

„Gavine, většina arcimágů nevydrží šestnáct let jako ty. Možná, že kdybys prošel spektrálním obřadem, zemřel bys ještě dříve. Kdybys zhasl po sedmi nebo čtrnácti letech, možná bys tohle nikdy nestihl zažít. Co my víme.“

Když se člověk za někoho vydával, tohle byl problém. Nemůžete získat informaci o něčem, co je přísně tajné a co byste už měli vědět. Pravého Gavina jmenovali jako budoucího arcimága v pouhých čtrnácti letech. Musel přísahat, že o tom nikdy nebude hovořit, dokonce ani s nejlepším přítelem a bratrem Dazenem.

Tuto přísahu, alespoň pokud Gavin věděl, ctili všichni členové Spektrálu. Za šestnáct let, během nichž se vydává za svého bratra, se o tom nikdo ani slovem nezmínil. Samozřejmě bylo možné, že dělali skryté narážky, kterých si tenhle Gavin nikdy nemůže všimnout, a tudíž na ně nereaguje. To si oni zase mohou vykládat tak, že Gavin drží tajnost toho obřadu ve vysoké vážnosti a totéž očekává od nich.

Jinými slovy byl lapen ve své vlastní pasti. Už zase.

„Corvane, já nevím, co se děje. Možná se zítra probudím a nebudu schopen zhmotnit zelenou, dalšího dne žlutou, a kdo ví, co všechno ještě přijde. Nebo jsem možná ztratil modrou a tím to hasne, ale prostě jsem ji ztratil. V nejlepším případě, když se budu úspěšně vyhýbat všem modrým rituálům a zdržovat se co nejdál od Chromerie, mi zbývá jeden rok – do příštího Dne slunce. Tyhle oslavy už zkrátka neoklamu, ani se jim nemůžu vyhnout. Jestli do té doby nebudu schopen opět vládnout modrou, jsem mrtvý.“

Gavin viděl, že Corvanovi začíná všechno docházet. Ztěžka vydechl. „Ha. Kdyby jen všechno šlo tak hladce.“ Zachechtal se. „Máme tu padesát tisíc uprchlíků, o které nikdo nestojí; dochází nám jídlo; Barevný princ právě oslavuje velké vítězství a nepochybně naverbuje další tisíce kacířů, a teď ještě máme ztratit to nejcennější, co máme.“

„Ještě nejsem mrtvý,“ řekl Gavin a zazubil se.

Corvan mu zkroušeně oplatil úsměv. Vypadal, že se pozvrací. „Žádný strach, lorde arcimágu, já jsem ten poslední, kdo by tě odepsal.“ Tohle věděl i Gavin. Corvan zvolil život v nemilosti a vyhnanství, aby Dazenova prohra působila věrohodně. Posledních šestnáct let strávil v zapadákově, v chudobě a zapomnění, a tiše dohlížel na Kipa, levobočka skutečného Gavina.

Další problém.

Corvan se podíval pod sebe, zbledl z té výšky a opět se pevně chytil zábradlí. „Co budeš dělat?“

„Čím více času strávím s barvomágy, tím spíš si někdo všimne, že je něco špatně. A když se budu příliš dlouho zdržovat v Chromerii, Bílá mě požádá, abych obnovil Rovnováhu. Jestli množství modré klesne pod červenou, možná to ani nepoznám, natož abych to vyrovnal. Odstraní mě.“

„Takže…“

„Takže pojedu do Azulay a navštívím Nuqabu,“ řekl Gavin.

„V tom případě budeš muset zabránit Železňákovi, aby tě doprovázel, ale proč se s ní chceš vidět?“

„Má největší knihovnu na světě. Můžu si tam studovat, co potřebuju, aniž by celý Spektrál do hodiny věděl, na co jsem se díval. Ale Parijci si navíc předávají ústní tradici a spousta z těch pověstí je tajná a některé i vyloženě kacířské.“

„Co hledáš?“

„Když jsme ztratili kontrolu nad modrou, Corvane, znamená to jediné: modrá se vymkne kontrole.“

Corvan se chvíli tvářil nechápavě, pak ale užasl. „To nemůžeš myslet vážně. Nikdy jsem nečetl seriózní dílo, které by považovalo zhoubu za něco víc než strašáka, kterého si vymyslela Chromerie, aby ospravedlnila činy dávných fanatiků a luxorů.“

Zhouba. Corvan správně použil starý ptarsovský pojem. To slovo původně znamenalo pravděpodobně chrám nebo nějaké posvátné místo, ale Parijci za Lucidonia věřili, že se jedná o něco hrůzostrašného. Postupně se to slovo zažilo v tomto významu.

„A jestli se mýlí?“

Corvan dlouho mlčel. Pak řekl: „Takže ty se objevíš na Nuqabině prahu a řekneš: ‚Jako hlava tvojí víry tě žádám, abys mi ukázala své kacířské texty a převyprávěla mi příběhy, v nichž si já nejvíce ze všech lidí zasluhuju smrt,‘ a budeš očekávat, že to udělá? Myslím, že tomu už se dá říkat plán. Ne však moc dobrý, jestli dovolíš.“

„Umím být velice přesvědčivý,“ řekl Gavin.

Corvan se usmál, ale otočil se. „Víš,“ řekl, „to, co jsi včera udělal s tím mořským démonem, bylo… zkrátka úchvatné. To, cos udělal v Garristonu, bylo úchvatné, a nemyslím tím jen stavbu Žluté zdi. Gavine, tihle lidé tě budou následovat až na konec světa. Každému budou na potkání vykládat o tom, co jsi dokázal. Jestli dojde k roztržce mezi tebou a Spektrálem…“

„Corvane, před Spektrálem už stojí ve frontě poddajnější kandidáti na příštího arcimága. Když se teď Spektrálu vzepřu, budu na tom podobně jako Dazen před sedmnácti lety. Tomu už svět nechci vystavit. Ti lidé mě možná milujou, ale kdyby se proti mně spojili všichni jejich vůdci, vybojuju jen smrt pro své přátele a spojence. Už jsem to jednou udělal.“

„Takže co? Prostě nás opustíš? A co uděláš s Kipem? Je to houževnatý kluk, ale je nalomený a jediné, čeho se může chytit, jsi ty. Jestli zjistí, že nejsi tím, za koho tě považuje, mohl by se sesypat. Netušíme, jak ho to může změnit. Nedělej tohle sám sobě, Gavine. Nedělej to světu. Poslední, co Sedm satrapií potřebuje, je další mladý polychromatický Guile, zaslepený hněvem a žalem. A co si potom počneme my? Kam dáme všechny ty lidi?“

„Corvane, Corvane, Corvane. Mám plán.“ Nebo tak nějak.

„Toho jsem se, příteli, tak trochu obával.“ Loď se zhoupla na divoké vlně a strážní koš se nebezpečně zakýval. Corvan se podíval na palubu hluboko pod nimi a polkl. „Myslím, že jsi do toho plánu nezahrnul nějaký jednoduchý způsob, jak bych se já mohl dostat dolů?“

6. kapitola

Železňák se šklebil na dopis, který držel v ruce. Obvykle, když se takhle na Gavina tvářil, byl to jen rychlý záškub, který hned zase zmizel. Tentokrát však byl Železňákův obličej zkřivený tak, jako by jedl steak, vyuzený nad dřevem z metopia^1. „Chceš po mně, abych Bílé doručil rozkazy,“ řekl Železňák.

Gavin si zavolal svého urostlého osobního strážce do kapitánské kajuty. Předtím ale obešel několik jiných kajut, než se přesvědčil, že tato se pro jeho záměry hodí nejlépe. „Ohledně mého syna. Ano.“ I když Gavin jako arcimág neměl nad Bílou žádnou pravomoc, musela si Bílá dávat pozor, aby Gavina neurazila. Oba museli být opatrní a snažit se toho druhého nepohněvat. Gavin počítal s tím, že v tomto mu Bílá vyhoví.

„Přeješ si, abych z Kipa udělal Černého strážce.“ Železňák mluvil odměřeným hlasem. Byl vrchním velitelem Černé stráže. Technicky vzato to byl on, kdo měl rozhodovat o nových členech. „Lorde arcimágu, ani nevím, kde začít. Jak ti vysvětlit, jak nesprávné a destruktivní tohle může být.“

Venku byl slunečný den, ale lesklé tmavé dřevo v salonku pohlcovalo světlo, a tak se Gavin musel namáhat, aby viděl velitelův výraz. „Doufám, že víš, veliteli, že si tě hluboce vážím.“

Mírné cuknutí obočím. Nevěřil mu. Gavin mluvil pravdu, jenže bohužel Železňákovi nedal mnoho důvodů, aby tomu bylo jinak.

„Nacházíme se však v situaci,“ pokračoval Gavin, „která si žádá rychlé jednání. Máme tu uprchlíky. Ukřivděné satrapy. Ztratili jsme město. Máme tu vzpoury. Nic ti to neříká?“

Železňákův obličej se změnil v kámen.

Gavin přestřelil. Nejdřív tomu muži řekne, že si ho váží, a potom s ním jedná jako s idiotem. „Veliteli,“ řekl Gavin, „kolik Černých strážců jsi ztratil v Garristonu?“

„Padesát dva mrtvých. Dvanáct raněných. Čtrnáct tak blízko roztříštění prstence, že je budu muset vyměnit.“

Gavin se odmlčel na tak dlouho, aby vyjádřil soustrast s takovou ztrátou. Pochopitelně to číslo již znal. Znal i jména a tváře těch mrtvých. Černá stráž byla arcimágovou osobní stráží, přesto nepodléhala přímo jeho kontrole, takže se pohyboval na hraně. „A promiň, že jsem se na tebe tak obořil, ale bude nutné jejich řady doplnit.“

„To bude trvat nejméně tři roky, ale i tak se Černá stráž po stránce kvality nevzpamatuje ani za deset let nebo víc. Budu muset povýšit lidi bez patřičné praxe. Nebudou schopni vycvičit ty, kterým budou velet. Chápeš, co se s námi díky tvým činům stalo? Jedna generace stráže je pobitá a dvě další ochromené. Jednou budu Černou stráž předávat jako pouhý stín toho, co jsem kdysi přebíral.“ Železňák se krotil, nezvyšoval hlas, ale i tak z něj prosakoval hněv. To se Železňákovi nepodobalo.

Gavin nic neřekl, jen zatnul čelist a neuhnul očima. Tuhle krutou daň platí každý vůdce. Jednou vidíte člověka jako jedince s nadějemi, rodinou, láskou, oblíbeným jídlem, víte o něm, jestli je čilejší ráno nebo večer, že má rád pálivé papričky a taky si zatancuje s děvčaty a zpívá na lesy. Chvilku na to ho vnímáte jako jednoho z mnoha a jste ochotni ho obětovat. Těch osmatřicet mrtvých mužů a čtrnáct žen zachránilo desetitisíce lidí, a nechybělo málo a zachránili i město. Gavin je poslal tam, kde na ně číhala smrt, a oni tam zemřeli. Udělal by to znova. Hleděl Železňákovi pevně do očí.

Ten se odvrátil. „Lorde arcimágu,“ dodal. V jeho hlase nebyl žádný pocit viny, ale Gavin nevyžadoval slepou poslušnost. Jen poslušnost.

Gavin se podíval na otvory kolem trámů, spojujících tuto kajutu s vedlejší. „Černá stráž potřebuje nové rekruty. Podzimní třída pravděpodobně ještě nezačala výcvik, a Kip je naprosto ideální. Viděl jsi ho zhmotňovat.“

„Je to příliš fyzicky náročné. Sedm týdnů pekelného tréninku a na konci každého týdne zápasy, při nichž se vyřadí ti nejslabší. Ze čtyřiceti devíti zbude sedm nejlepších. Nikdy to nezvládne, ani kdyby neměl tu popálenou ruku. Když zhubne, tak možná za rok nebo…“

„Zvládne to,“ řekl Gavin. A nebylo to vyjádření důvěry.

Železňák chvíli mlčel. Došlo mu, jak to Gavin myslel. „Chceš, abych ho tam udržel, i kdyby si to nezasloužil?“ tázal se nevěřícně.

„Musím na tohle odpovídat?“

„Otevřeně ho upřednostníš před ostatními? Zničíš ho.“

„Beztak si všichni myslí, že má protekci,“ pokrčil Gavin rameny a dal si velmi záležet, aby jeho hlas zněl energicky: „Poslouží účelu, k němuž se hodí, nebo cestou ztroskotá, stejně jako my ostatní.“

Velitel Železňák neodpovídal. Věděl, jaká síla je v mlčení.

„Pojď se mnou, veliteli.“ Vyšli spolu na balkonek. Dveře mezi kajutami byly tenké a kolem spojujících trámů byly díry, nejspíš aby kapitán mohl řvát rozkazy i vedle místa, kde v normální denní dobu seděli jeho podřízení.

Rozhovor s Železňákem se zatím neodehrával podle Gavinových představ, ale musí to stačit. Kip za dveřmi určitě všechno slyšel.

Teď však Gavin potřeboval říci Železňákovi pár slov, která nebyla pro Kipovy uši. „Kip je můj syn, veliteli. Uznal jsem ho, i když jsem ho mohl nechat zemřít, aniž by se o něm kdo kdy dověděl. Teď ho nechci zničit. Je tlustý a je neohrabaný, ale je mocný polychromatik. Až stráví nějaký čas v Chromerii, rychle vyspěje. Může se stát terčem posměchu, nebo taky velkým mužem. Bude muset hodně dohánět. Synové a dcery satrapů ho zatím strčí do kapsy. Chci, abys využil každou hodinu jeho času, předělal ho tělesně a zocelil jeho mysl, naučil ho sebeúctě. Až si vyslouží respekt Černé stráže, až mu bude jedno, co si o něm myslí ty zmije, požádám ho, aby vystoupil z Černé stráže a skočil přímo do zmijího hnízda.“

„Chceš si z něj vychovat dalšího arcimága,“ řekl Železňák.

„Proč, veliteli? Arcimágy si přece vybírá sám Orholam,“ řekl Gavin.

Měl to být vtip, ale Železňák se nezasmál. „Pravda, lorde arcimágu.“

Gavin stále zapomínal, že Železňák je hluboce věřící muž.

„V ničem mu neslevím,“ řekl Železňák. „Jestli má vstoupit do Černé stráže, zaslouží si to.“

„To zní skvěle,“ řekl Gavin.

„Je polychromatik.“ Polychromatikům se tato nebezpečná služba silně nedoporučuje.

„Nebyl by první výjimkou,“ řekl Gavin. Vlastně by byl první za dlouhá, dlouhá léta.

Nepříjemné ticho. „A já mám nějak přesvědčit Bílou, aby na to kývla.“

„Důvěřuju ti,“ zakřenil se Gavin.

Ze Železňákova pohledu by zkysl i med. „Poté co kvůli tobě polovina mých lidí zahynula, se chystáš odjet, že? A zase nás vynecháš, je to tak?“

Sakra.

Železňák si jeho mlčení vyložil jako souhlas. „Jedno ti povím, arcimágu: nedovolím to. Jestli mě nenecháš dělat mou práci, nehnu pro tebe prstem. Když ty maříš mou práci, proč bych měl já pomáhat tobě? Tomuhle ty říkáš hluboká úcta?“

Aha. Zapiš si za uši, Gavine, když má někdo dobrý důvod nakopat ti prdel, tvé charisma ti nepomůže. Gavin zvedl ruce. „Co tedy chceš?“

„Ne co chci. Co důrazně požaduju. Vezmeš si s sebou jednoho Černého strážce. Dle mého výběru. Nevím, na jakou misi se vydáváš, ale kam může jít jeden, můžou i dva. Samo sebou bych tě nejraději nechal cestovat s celou jednotkou, ale jsem rozumný muž.“

Tohle ale skutečně bylo mnohem rozumnější, než by Gavin čekal. Možná Železňák není až tak dobrý stratég, za jakého ho Gavin považoval. Jasně že většinu času je jeho hlavní starostí, jak účinně zabít nepřítele, takže v politice nemá takovou praxi jako Gavin. Železňák pravděpodobně bude chtít jet s Gavinem sám – což rozhodně nepůjde, ale až Železňák uvidí, kolik práce bude mít s reorganizací a výcvikem Černé stráže, zjistí to sám. A to už bude pozdě.

„Platí,“ řekl Gavin rychle, aby si to velitel nestačil rozmyslet.

„Tak tedy ujednáno,“ řekl Železňák. Podal mu ruku na důkaz dohody, a Gavin ji přijal. Byl to starý parijský zvyk, který už se příliš nepoužíval. Železňák stiskl Gavinovu ruku a podíval se mu zpříma do očí. „Někdo už se mi na tento úkol nabídl sám,“ řekl.

Nemožné. Vždyť jsem mu ještě ani neoznámil, že odjíždím…

„Karris,“ řekl Železňák. A pak se usmál a vycenil při tom zuby.

Ten bastard.

7. kapitola

Kip seděl v sekretářově kajutě a nervózně si pohrával s obvazem na levé ruce. Železňák a Gavin spolu mluvili na balkónku přečnívajícím ze zádi lodi. Nejdřív seděl opřený zády o stěnu arcimágovy kapitánské kajuty, ale protože slyšel příliš mnoho, potichu se přesunul na jednu ze židlí, dál od stěny, aby to nevypadalo, že odposlouchává.

Černá stráž. On. Jako by vyhrál soutěž a ani netušil, že se jí účastní. Ještě ani nepřemýšlel o své budoucnosti, ale teď mu docházelo, že několik následujících let stráví v Chromerii, a z toho vycházel. Ti nejstatečnější lidé, které znal, byli Černí strážci: Karris a Železňák.

Dveře kapitánské kajuty se otevřely a vyšel Železňák. Propíchl Kipa pohledem. Odmítavým. Kip najednou zjistil, že je pro Železňáka přítěží, že ten muž nechce, aby tlusťoch Kip degradoval jeho Černou stráž. Najednou měl tak těžké srdce, že kdyby spadlo na palubu, zůstane tam po něm černý kouřící kráter.

„Máš jít k arcimágovi,“ řekl Železňák. A odešel.

Kip vstal na vratkých kolenou. Vešel do arcimágovy kajuty.

Arcimág Gavin Guile, muž, který sám postavil Žlutou zeď, přemohl mořského démona, potápěl pirátské lodi, drtil celé armády a zastrašoval satrapy – jeho otec – se na něj usmál. „Jak se cítíš, Kipe? Dokázal jsi pár úžasných věcí. Pojď. Musím ti prohlédnout oči.“

Kipovi bylo najednou trapně, ale šel ke Gavinovi na balkonek na zádi. V jasném ranním světle se Gavin podíval na Kipovy duhovky.

„Zřetelná zelená obroučka. Blahopřeju. Teď už každý s jistotou pozná, že jsi barvomág.“

„To je… skvělé.“

Gavin se shovívavě usmál. „Já vím, že si teď musíš zvykat na moc věcí, a asi nejsem první, kdo ti tohle říká, ale v bitvě jsi použil hodně magie, Kipe. Hodně. My už své žáky Zeleného golema ani neučíme, protože se v něj člověk může proměnit dvakrát, třikrát za život. Spotřebuje příliš mnoho energie – a taky tvého života – a to neuvěřitelnou měrou. Ten pocit síly je omamný, ale vyvaruj se ho. Viděl jsi při práci ty nejskvělejší barvomágy světa, a je ti asi jasné, že nedokážeš všechno co oni. Ale ne, dělám ti přednášku. Promiň.“

„Ne, to je dobré. To…“ to otcové dělávají, neřekl Kip nahlas. Polkl knedlík, který mu najednou vyrostl v krku.

Gavin se přes vlny díval na flotilu, která jela za nimi. Byl vážný, zamyšlený. Nakonec promluvil. „Kipe, nebudu se k tobě chovat fér. Nemohu s tebou trávit tolik času, kolik by sis zasloužil a který ti dlužím. Kéž bych ti mohl prozradit všechna tajemství, která bych chtěl, ale nemohu. Nemůžu tě do nového života zasvětit tak, jak bych si přál. Dobrovolně sis vybral, že chceš, aby se vědělo, že jsi můj syn. Já to respektuju. Takhle tě budou znát. Jako mého syna, a jako pro svého syna mám pro tebe úkol. Musím ti to říct teď, protože dnes odjíždím. Občas zavítám do Chromerie, ale ne často. Následující rok ne.“

Kipovy myšlenky se hnaly jedna přes druhou. Všechno, co Kip znal, se mnohokrát převrátilo vzhůru nohama. Před pár měsíci byl ještě dítě svobodné matky, závislé na konopí, a pak postupně přišel o svou vesnici, matku i o dosavadní život. Osud ho vrhl do Chromerie a do společnosti nejlepších barvomágů a bojovníků na světě.

Přesně v ten den, kdy ho jeho otec přijal a uznal ho jako syna, nikoli jako bastarda, našel vzkaz od matky o tom, že ji Gavin Guile znásilnil. Žadonila v tom vzkazu, aby Gavina zabil. Asi byla zkouřená, když to psala, jak jinak. A tak to byla poslední věc, kterou napsala. Kipovi lhala celá léta a musel by být zázrak, aby to tentokrát bylo jinak.

Taky napsala, že mě měla ráda. Kip tu myšlenku rychle zahnal stejně jako příval emocí, který spustila.

Něco z toho se mu však muselo ukázat ve tváři, protože Gavin řekl tiše: „Kipe, máš plné právo se zlobit, ale já po tobě budu žádat něco nemožného. Pošlu tě do Chromerie. Samozřejmě očekávám, že si ve všech hodinách povedeš dobře, ale upřímně: je mi to jedno. Hlavně když se budeš učit tolik a tak rychle, jak zvládneš. Co ale doopravdy chci…“ odmlčel se. „Tohle musí zůstat naším tajemstvím, Kipe. Vkládám ti do rukou svůj život, když tě o tohle žádám. Můžeš samozřejmě selhat, nebo se rozhodnout, že to neuděláš, ale…“

Kip polkl. Proč chodí otec kolem horké kaše? Proč mu rovnou neřekne, že si přeje, aby vstoupil k Černé stráži? „Když kolem toho chodíš po špičkách, strašíš mě ještě víc, než kdybys mi to řekl přímo,“ pravil Kip.

„Za prvé musíš udělat dojem na svého dědečka, až tady nebudu. Nechá si tě zavolat. Nebude příjemný. Když se z toho nepočůráš, můžeme tomu říkat úspěch.“ Nasadil ten guilovský úsměv a pak zvážněl. „Dělej, co umíš. Když na něj uděláš dobrý dojem, dokážeš víc, než jsem kdy zvládl já. Ať už to ale dopadne jakkoli, nesmíš si z něj v žádném případě udělat nepřítele.“

„A to je ten nemožný úkol?“

„No – řekněme, možná – ale začal jsem tím jednodušším. Dále chci, abys zničil pána světla Klytose Modrého.“

Kip zamrkal. To neznělo jako „dej se k Černé stráži“. „Že prý mě děsíš víc, když kolem toho chodíš po špičkách, než když to řekneš přímo? Beru zpět.“

„Tím ‚zničíš‘ myslím, že ho máš přinutit, aby se vzdal svého křesla ve Spektrálu, a udělat pro to cokoli. Potřebuju to křeslo, Kipe.“

„K čemu?“

„To ti nemohu říct. Měl by ses spíš ptát, co myslím tím ‚udělej pro to cokoli‘.“

„Dobře. Takže co to znamená?“ řekl Kip. Pořád ještě doufal, že je to jen nějaký vtip, ale cítil v kostech, že otec nežertuje.

„Když se ti nepovede přesvědčit Klytose, aby rezignoval dobrovolně, a nepomůže ani vydírání, tak ho zabij.“

Mráz vyběhl Kipovi po zádech až k lopatkám. Polkl.

„To už nechám na tobě. Svěřuju ti to. Tohle je válka, Kipe. Viděl jsi, co se stane, když se k moci dostane nesprávný muž. Guvernér Garristonu mohl své město připravit. Věděl, co přijde. Kdyby to udělal, značně by poklesla jeho obliba, a ještě by ho to stálo hromadu peněz. Takže místo toho se rozhodl, že je nechá všechny umřít. Jeden muž způsobil všechna ta jatka jen tím, že nic neudělal. Kdybychom tam nebyli my, dopadlo by to ještě mnohem, mnohem hůř. Tak to je. Víc ti k tomu nemohu říct.“

Tohle už nemožné bylo, ale Kip se zatím cítil klidný. Na nemožnosti toho úkolu teď nezáleželo, s tím se musí vypořádat, až otec odjede. „Zaslouží si to?“ zeptal se.

Gavin se zhluboka nadechl. „Chtěl bych říct ano, protože by to tak pro tebe bylo jednodušší. Jenže tohle je ošemetná otázka. Zaslouží si zbabělec, který dezertuje a nechá kamarády ve štychu, aby ho zastřelili? Ne, ale musí se to udělat, protože je v sázce příliš mnoho. Klytos Modrý je zbabělec, který věří lžím. Když někdo věří lžím a opakuje je, je lhář? Možná ne, ale musí být zastaven. Já nevěřím, že Klytos je zlý člověk, Kipe. Ani si nemyslím, že si zaslouží zemřít hned, jinak bych to udělal sám. V sázce je však příliš mnoho, a bude hůř. Udělej, co musíš. Nejdřív se dostaneš k Černé stráži. Domluvil jsem ti zkoušky. Dostaň se tam, a z téhle pozice můžeš dokončit zbytek.“

Jistě. Jak prosté. Samozřejmě že pro Gavina Guila to zřejmě bylo prosté. Pro muže jeho schopností je všechno tak jednoduché, že si nejspíš myslí, že to tak mají i ostatní. „O co se snažíme? Tedy celkově.“

„Válka je jako požár, který se šíří. Každá stará zášť je jako suchá tříska, která prahne po ohni. Když jsem bojoval se svým bratrem, přidávali se ke mně muži, kteří mě nenáviděli, ale své sousedy nenáviděli ještě víc, a jejich sousedé se zase přidali k bratrovi. Zabili jsme dvě stě tisíc lidí za necelé čtyři měsíce, Kipe. Teď jsem dostal šanci zastavit hrozbu války v jednom městě, zachránit několik tisíc lidí. Neuspěl jsem. Některým satrapům by nevadilo, kdyby viděli Ataš v plamenech, nevadilo by jim, kdyby se oheň rozšířil do Krvavého hvozdu, někteří zase nechtějí, aby jejich synové umírali za obranu Ruthgaru, nepřejí si, aby jejich dcery musely být Osvobozeny, poté co bránily Parii, nechtějí zvyšovat daně kvůli ilytským pohanům, posílat svou úrodu těm špinavým Abornejcům.“

Kip pochopil. „Takže v tom jedou všichni.“

„Snažíme se zabránit válce dřív, než postihne všechny.“

„Jak se dá zabránit válce?“ zeptal se Kip.

„Tím, že ji vyhraješ. Takže udělej, co máš, a já udělám totéž.“

„Kolik mám času?“ zeptal se Kip. Pocítil uvnitř maličký vzdor. Nebylo fér chtít něco takového po klukovi. Něco takového by člověk neměl po svém synovi chtít vůbec. Jenže Kip byl syn jen z otcovy dobré vůle. Byl nechtěný levoboček a Kip mu nemůže vyčítat, že si ho Gavin drží od těla.

„Záleží na tom, jak dlouho si Barevný princ bude v Garristonu lízat rány. Zřejmě nemůžeme doufat, že tam zůstane přes zimu; s největší pravděpodobností zamíří na západ. Myslím, že Idoss by ho mohl několik měsíců zdržet. Ztráta Idossu by mohla být dostatečným impulsem, který by pohnul se Spektrálem. Jestli ne… šest měsíců, Kipe. Při troše štěstí osm. Jestli nezachráníme město Ru, zmocní se jeho ledkových jeskyní a železných dolů, a pak budeme čelit válce horší a nejspíš i mnohem delší, než byla válka Falešného arcimága.“

Kip toho začínal mít nad hlavu. Jako by klesal a neviděl nad hladinu. „Proč já?“ zeptal se.

„Protože odvaha je mečem mladého muže, smělost je pistolí. A mám-li být přímý: když selžeš jen trochu, budou se na tebe dívat jako na nepodstatné dítě. Zničí to tvou reputaci, ale mou ne. A ani jednoho z nás to nebude stát život. Jsi dobrá zbraň, protože od pohledu vypadáš jako dítě, neškodný kluk, který by neublížil ani mouše.“

Neškodný. Neboli „tlustý dobráček“. Příště už budu „trouba“. „Perfektně se pro to hodím, protože by to do mě nikdo neřekl?“

„Přesně tak.“

„Taky jsem na to jednou vsadil. Těsně předtím, než jsem utekl z Garristonu.“ Kip hrál na to, že nikoho nenapadne, že takový kluk by špehoval Barevného prince a zachránil Liv. A dopadlo to dobře.

„Ale teď už jsi silnější.“

„Bylo to před dvěma týdny!“

Gavin se zasmál.

„To pro tebe nic neznamená?“ trval Kip na svém.

Gavin se usmál. „Především by to mělo znamenat něco pro tebe.“

„A co?“ zeptal se Kip.

Gavin zvážněl. „Že ti věřím.“

Kip nevěděl, co si s tím počít, zvlášť když to Gavin na něj takhle na rovinu vybalil. Nemohl se tomu zasmát, udělat z toho vtip. Byla to až příliš zřejmá pravda, a to ho zahřálo u srdce. Zašklebil se. „V tomhle jsi opravdu dobrý, že?“

Gavin poplácal Kipa po hlavě. „Skoro tak dobrý, jak si o sobě myslím.“ Zakřenil se. „Víš, Kipe, až tohle všechno jednou skončí…“ nechal ta slova odeznít a s nimi i svůj humor.

„Nikdy to neskončí, že ne?“ zeptal se Kip.

Arcimág se zhluboka nadechl. „Ne tak, jak bych rád.“

„Prohrajeme?“ zeptal se Kip.

Gavin chvíli mlčel. Pak pokrčil rameny a ušklíbl se. „To záleží na štěstí.“ Vzal Kipa kolem širokých ramen, stiskl ho a zase pustil. „Ale štěstí přeje odvážným.“

8. kapitola

Karris už měla všechnu výstroj zabalenou a připravenou. Předpokládala, že Gavin spíš zhmotní další klouzák, než že použije jednu z lodí. Odjakživa byl hrozně netrpělivý. Ještě jednou si překontrolovala, co si sbalila, aby uklidnila nervy. Nesnášela pocit, že něco zapomněla. A taky jí vadilo, když nevěděla, co bude potřebovat, a zároveň se snažila vzít toho co nejmíň.

Gavin pak samozřejmě přijde a řekne: „Jedeme!“ a bude chtít okamžitě odjet. Vynalezl způsob, jak se přeplavit přes celé Azurové moře za jediný den, čímž ušetří měsíc plavby, ale jedna hodina navíc na balení byla pro něj moc.

Proč se k tomuhle zase uvolila?

Protože nemáš nic lepšího na práci než zachraňovat svět a odhalovat sněť už v zárodku.

Tím to je.

Gavin vyšel na palubu a Karris opět žasla nad tím, jak se všechny oči otočily k němu. Většina lidí na této lodi nebyla ničím výjimečná, takže by se otočili i za garristonským guvernérem Crassem, i když ho nenáviděli. Možná by takhle zbožně zírali na každého arcimága, ale o tom pochybovala. Gavin měl sice výsostný titul, ale Karris byla přesvědčená, že by přitáhl všechny zraky na palubě, i kdyby to byl jen obyčejný námořník. Teď, když jim všem znovu zachránil životy, byla překvapená, že nezačali spontánně tleskat.

Vtom námořníci začali tleskat.

Zatraceně.

Když vyšel ze dveří, přiskočili k němu dva Černí strážcové. Někdo musel rozhlásit, že arcimág se ukázal, protože za chvíli už se lidé hromadili na palubě. Kapitán, statný, obtloustlý Ruthgarec, se je vůbec nesnažil zastavit, ani nehnal své námořníky zpátky do práce. Hrnuli se z kajut a málem padali jeden přes druhého, všichni – námořníci, vojáci, obchodníci, šlechtici, prchající venkované – ti všichni se chtěli podívat na svého arcimága.

Poslední týden s nimi byl na palubě, a předtím s nimi byl v Garristonu. Ne že by se změnil. I předtím to byl významný muž, jenže teď byl jejich. Jejich zachránce. Postavil se mořskému démonovi a porazil ho, a tak v jejich očích narostl do neskutečných výšin.

Kdyby Karris na vlastní oči neviděla, jak málo chybělo, a Gavin by byl sežrán zaživa, možná by byla cynická a uvěřila, že to celé jen nahrál.

Lidé se tlačili na palubě – všechny lodě byly nacpané k prasknutí, aby se uprchlíci dostali z Garristonu dřív, než se Barevný princ ujme moci, a všichni mluvili jeden přes druhého a brebentili: „Vidíš ho? Říká něco?“

Gavin si proklestil cestu ke Karris a Černí strážcové šli těsně za ním. Stejně jako Karris i oni bedlivě hlídali, zda odněkud nepřijde nebezpečí. Gavin řekl: „Madam, byla byste tak laskavá a doprovodila mě na malou výpravu?“

Co uděláte, když vás někdo laskavě požádá, abyste udělali to, co jste si předtím vyprosili a intrikami vydobyli? „Bude mi… potěšením,“ řekla Karris.

„Výborně.“ Gavin se usmál bez náznaku ironie. Opravdu měl hezký úsměv. Ten bídný červ.

Zvedl ruce. „Mí lidé!“ pronesl. Měl hlas velitele, řečníka, uměl promluvit tak hlasitě a zřetelně, že mu všichni rozuměli, aniž by musel křičet. „Mí lidé! Musím vás dnes opustit, ale jen na nějaký čas. Musím pro vás najít nějaké místo. Pojedu napřed. A nyní vás žádám, abyste byli silní a stateční. Všechny nás teď čekají náročné dny, které rozhodnou. Některou práci můžete zastat jen vy sami, i když vám s tím budu pomáhat. Svěřuji velení generálu Danavisovi. Má mou plnou důvěru. Bude vám dobrým vůdcem.“

Těmi slovy tančil na tenkém ledě a nepochybně to věděl. Neřekl to přímo, ale v podstatě jim sděloval, že je teď jejich promachos, a tenhle titul může být arcimágovi udělen jen za války. Promachové však mohou být jmenováni jen na rozkaz celého Spektrálu. Gavin byl promachem během války se svým bratrem, za necelých šest měsíců mu byl pak titul odebrán. Být promachem znamenalo stát se skutečným neomezeným vladařem.

Byla to jedna z mála věcí, které měla zabránit Černá stráž.

Co jiného však mohl Gavin všem těmhle lidem říct? Že odjíždí a že se budou muset bránit sami? Neměli nic. Všechno nechali v Garristonu.

Pořád mluvil a Karris se pořád dívala do davu. Samozřejmě že je Železňák učil, jak rozpoznat atentátníka. Takový člověk se silně potí, nervózně se ošívá, nápadně schovává ruce. Pro Karris to však byla spíše pocitová záležitost. Atentátník jako by do davu nezapadal, neposlouchal, protože je mu jedno, co se říká. Má v hlavě jen svůj vlastní cíl, kterého chce dosáhnout.

Karris si zároveň uvědomila dvě věci. Za prvé, že přesně tohle dělá ona. Za druhé bylo na palubě nejméně padesát Černých strážců, nemluvě o několika stovkách fanatických obdivovatelů, kteří by rozsápali každého, kdo by se pokusil jen urazit jejich arcimága. Jestli existoval okamžik, který se dokonale nehodil pro atentát, pak to byl tento.

Gavin zhmotnil schůdky, vedoucí z paluby do vody, a na hladině vyčaroval ze žlutého luxinu veslici pro dva.

Černí strážcové, kteří měli zrovna službu, se jmenovali Ahhanen a Djur. Ani jeden se netvářil nadšeně, ale zasalutovali Karris, které nyní předali úkol ochrany a udělali na ni gesto: život, světlo, cíl.

Gavin sešel ze schodů a nastoupil na loď. Nenabídl Karris pomocnou ruku, což ocenila. Teď tu totiž nebyli jako dáma a pán. Ona byla nyní jeho ochránkyní, prosím pěkně.

Když se chopila vesel, řekla: „Copak? Tentokrát žádná modrá?“ Když spolu naposledy veslovali, vytkla mu, že použil na trup lodi modrý luxin, který byl proti vlnám prakticky neviditelný, a ji to rozčilovalo.

Zamručel.

Neměla to říkat. Určitě tu žlutou veslici vyčaroval kvůli ní. Posledně si stěžovala, tak to tentokrát udělal jinak. A ona mu to teď vmete do tváře. Jak milé, Karris.

Odrazili a tiše spolu veslovali. Mířili na jih, a když ujeli asi půl ligy, Gavin dal signál, aby zastavili.

„Včera jsem jim ukázal klouzák, ale včera se toho semlelo hodně naráz,“ řekl. Hodně naráz. I tak se dá popsat panika padesáti tisíců bezmocných lidí, poté co zjistili, že na ně útočí mořský démon, a pak sledovali, jak ho jejich arcimág odlákal, úplně sám, a použil při tom nevídanou magii. „Nechtěl jsem dnes všem těm barvomágům ukázat, jak by si ho mohli vyrobit sami. Jen proto, že nějaké tajemství vyšlo na povrch, nemusí se to hned křičet do světa.“ Zarazil se; nejspíš si uvědomil, že Karris není ta správná osoba, které má tohle říkat.

„Kam vlastně jedeme?“ zeptala se Karris. Ani ona o tom teď nechtěla mluvit.

„Řekl jsem svým lidem, že pro ně hledám nějaké místo, kde by mohli žít.“

„Ty toho napovídáš.“

Gavin otevřel pusu, ale rozmyslel si to a jen si olízl rty. Ať už chtěl říct cokoli, neudělal to. „Zasloužil jsem si to. Jde o to, že máme padesát tisíc uprchlíků. Když je všechny usadíme do nějakého pobřežního městečka v Tyreji, převálcují tamní obyvatele, a navíc je Barevný princ bude mít na dosah. A i kdyby je nechal na pokoji, budou bezbranní a umřou hlady. Nikdo totiž nebude ochoten pomoci Tyrejcům, i když by spravedlnost žádala opak.“

„Takže jsi přišel na důmyslné řešení.“

„Důmyslné ne. Spíš elegantní. No dobře, dalo by se nazvat i důmyslným.“ Začal zhmotňovat lopatky a dlouhé duté trubice. Vyráběl klouzák. „Chci je nastěhovat na Ostrov proroků.“

Takže se doopravdy zbláznil. „Kolem celého ostrova jsou útesy. Nikdo se tam nedostane s lodí.“

„Já ano.“

„A co na to říkají prorokové?“ zeptala se důrazně.

„Asi jsou překvapení. Ještě jsem jim to neřekl.“

„Ach. Nádhera.“

„Kdo ví?“ řekl Gavin. „Jsou to prorokové. Možná můj příjezd předpověděli.“ Při pohledu na její vyčítavý obličej mu zvadl úsměv. Podal jí jednu trubku a začali klouzat po hladině.

Když spolu naposledy takhle jeli, drželi se za ruce a Karris mu tiskla ruku do rytmu, aby srovnali tempo. Tentokrát k ní raději ani nevztáhl ruku. Dobře, aspoň ji ušetřil toho, že by ho musela odehnat.

I tak sladili rytmus docela dobře a klouzák letěl po moři. Za půl hodiny se před nimi objevily hory Ostrova proroků. Byly však dál, než se zdálo, a trvalo ještě několik hodin, než se Gavin a Karris k ostrovu přiblížili. Ani pak však Gavin nezamířil přímo k cíli. Objel ostrov z jihu, takže teď byli mezi ostrovem a Tyreou, jejíž vzdálené, nafialovělé Karsoské hory byly na dohled.

Gavin nakonec nabral severní směr. Blížili se k obrovské zátoce ve tvaru mělkého půlměsíce. Byla sice dost velká na to, aby pojala celou Gavinovu flotilu, ale podle Karrisina laického odhadu byla příliš široká, než aby poskytla ochranu před zimními bouřemi, které budou za pár měsíců řádit mezi ostrovem a pevninou.

Pokud jí bylo známo, nebyly zde žádné osady. Tenhle ostrov byl tabu, zapovězený, posvátný. Lucidonius jej daroval prorokům před stovkami let. A samozřejmě byl obklopen útesy, na něž by narazila každá loď větší než kanoe nebo tenhle klouzák, a při vlnobití by to nezvládly ani ty.

Jak se blížili, na výšku ruky nad korály, Karris spatřila obrovské molo, vyčnívající z neopracovaného břehu. Lesklo se jako zlato – bylo z pevného žlutého luxinu. Už to chtěla říct Gavinovi – je to snad jeho dílo? Jezdil sem snad v posledních pár dnech? Ale pak uviděla ještě něco.

Několik stovek ozbrojených mužů a žen, stojících na břehu v živelném houfu.

„Gavine, ti lidé vypadají, že se zlobí.“

Gavin na okamžik pobaveně zvedl obočí. „A budou se zlobit ještě víc.“ A potom bezstarostně najel s klouzákem na břeh přímo před ten shromážděný dav.

9. kapitola

„Veliteli, mohl bych s vámi na chvíli mluvit?“ zeptal se Kip.

Když Gavin s Karris odjeli, velitel Železňák a Černá stráž si vzali nejrychlejší galeasu ve flotile, nabrali Kipa a vydali se s ním do Chromerie.

Prvních pár dní na moři měli pořád všichni plné ruce práce. Černá stráž se podvolila námořníkům a snažila se naučit jejich řemeslo. Velitel Železňák nechtěl, aby jeho strážci nečinně seděli, když mají možnost přiučit se něčemu novému, a oni se do toho s vervou pustili. Námořníci nejdříve brblali, ale nakonec byli nadšeni z toho, jak rychle se Černá stráž učí.

Těm, kteří zrovna neměli službu, Železňák nařídil bojový trénink a cvičení, a osobně na ně dohlížel v malé příďové nástavbě. Kip měl dovoleno se koukat, ale většinou se jim klidil z cesty. Teprve za několik dní vypozoroval, kdy má Železňák pár minut volna a Kip ho tedy může obtěžovat.

Velitel se na něj podíval a kývl. Šli zpátky do kajuty, o kterou se dělil s kapitánem.

Kip posbíral kuráž, ale když vešli do malého prostoru, zdálo se mu, že z něj odvaha pomalu odtéká. Posadili se k malému stolku. „Pane, já… v bitvě o Garriston… no, něco z toho se mi ani nezdá skutečné, jako bych si pamatoval věci, které se snad ani nemohly stát, víte, jak to myslím… ale ne že bych…“ Kip si připadal hloupě, nemohl se vymáčknout. Protáhl zavázanou ruku. Bolelo to. „Zabil jsem krále – satrapu – to je jedno. Když jsem to udělal, mistr Danavis – tedy chci říct generál Danavis, na mě zakřičel, že prý jsem všechno pokazil. Nechtěl jsem být neposlušný, jenže … nevím, možná jsem chtěl být neposlušný…“ Ne a ne ze sebe vysoukat kloudného slova. Jako by se motal v kruhu. Zabil několik lidí a trochu se mu to i líbilo. Jako by udeřil do tváře ty, kteří ho nebrali vážně. Až na to, že to byly skutečné tváře, které rozmetal, a když si na to vzpomněl, cítil zoufalství. Jenže to bylo příliš těžké vyslovit. „Pořád nevím, co jsem udělal špatně, co to stálo. Mohl byste mi to říct?“

Železňák se zhluboka nadechl. Jako by si něco rozmyslel. „Ruku,“ řekl.

Kip nastavil pravou ruku, ale nevěděl, co po něm velitel chce.

Železňák ho zpražil pohledem.

„Ach!“ Kip natáhl levačku. Velitel rozmotal obvazy a řekl: „Když jsem zabil prvního člověka, bylo mi čtrnáct. Moje matka byla deyou – tamní guvernérkou – v Aghbalu a chystala se sesadit stávající satrapku a stát se jí sama, ale to já tehdy nevěděl. Jednoho dne jsem procházel kolem jejích komnat a slyšel jsem, jak vykřikla. Tehdy tomu byly asi dva týdny, co jsem poprvé zhmotňoval. Vešel jsem a uviděl vraha. Byl to malý chlap, podle vzhledu jsem ho tipoval na zavrhovaný kmen Gatu, na zubech měl fleky od khatu^2 a na zahnuté čepeli krisu^3 měl jed. Pamatuju si, že jsem si hned pomyslel, že ho můžu zastavit jedině zhmotňováním. Jenže mi to najednou nešlo tak jako před dvěma týdny. Bodl mou matku, a zatímco jsem tam stál a nevěřil svým očím, ten chlap vyskočil z okna a snažil se utéct přes střechy. Pronásledoval jsem ho, chytil, zmlátil ho a shodil ze střechy.“

Kip polkl. Železňák ve čtrnácti dohonil atentátníka, neozbrojený a po střechách, a zabil toho muže, i když byl ozbrojený jedovatým nožem.

Železňák se zarazil a prohlížel si Kipovu popálenou ruku. Ukázal na hojivou mast, kterou Kipovi dali léčitelé. Začal mu ji natírat na bolavou kůži. Kip sykal a zatínal všechny svaly v těle, aby nevykřikl.

„Musíš protahovat prsty,“ řekl Železňák. „Každý den a celou dobu. Když to nebudeš dělat, prsty ti brzo ztuhnou jako pařáty. Jizvy ti znehybní dlaň a prsty, a abys jimi vůbec mohl pohnout, musel by sis rozříznout kůži. Je lepší snést trochu bolesti teď než mnohem víc potom.“

Tomuhle říká „trocha bolesti“?

Velitel Železňák ovázal Kipovi ruku čistými obvazy a pokračoval ve vyprávění. „Nechci dokázat, jak jsem tvrdý. O to nejde, Kipe. Jde o to, že jsem udělal několik chyb. Matka měla výcvik v dawatu, to je bojové umění našeho kmene. Nebyla v tom extra zdatná, ale na civilistku až moc dobrá. Kdybych nepřišel do její komnaty a ona o mě neměla starost, mohla ho zdržet aspoň do chvíle, než by dorazily její stráže. A když jsem ho potom dohnal, neměl jsem ho zabíjet. Mohli jsme se dovědět, kdo ho poslal.“

„Ale byl jste ještě chlapec,“ řekl Kip. Když měl teď ruku opět zavázanou a nehybnou, bylo to jako zalézt za chladného rána zpátky do vyhřáté postele.

„Stejně jako ty,“ řekl velitel. Kip chtěl něco namítnout, ale velitel ještě nedomluvil. „I kdybys nebyl, viděl jsem dospělé muže a ženy dělat v bitvě větší chyby. Kdybychom uměli sami od sebe dělat v boji správná rozhodnutí, nemusel by nikdo mít žádný výcvik.“

„Umírali kvůli mně lidi. Zabil jsem krále a pořád nevím, jestli to bylo dobře nebo špatně,“ řekl Kip zmučeně a do očí se mu draly slzy. Otočil se, zatnul zuby a zamrkal. Hlupáku. Ovládej se.

„Nevím, jak to je,“ řekl velitel Železňák. „Ale Barevný princ nastrčil krále Garadula schválně. Chtěl, aby ho zabili. Možná to měl předem dobře naplánované. Kdybychom Garadula nezabili, ale zajali, možná by ho to vyhodilo ze sedla. Generál Danavis je velmi, velmi dobrý v tom, co dělá. Okamžitě to pochopil. Většina lidí by to ale hned neprokoukla. Zvláště ne patnáctiletý chlapec, který byl v bitvě úplně poprvé.“

„Ale já ho ignoroval. Tak moc jsem chtěl zabít krále, že jsem nikoho a nic neposlouchal.“ Kip rozbil králi hlavu. Ještě měl v živé paměti křupnutí jeho lebky, plesknutí mozku a stříkání krve.

„Byl jsi pod vlivem své barvy, Kipe, proto jsi udělal tak zásadní chybu. Možná jsi napomohl větší válce, a možná taky ne. Možná. Možná se generál mýlil. Možná by byl král Garadúl mnohem horší než celý tenhle princ. To nevíme a nikdy se nedovíme. Stalo se to. Příště si dáš lepší pozor. Tak to dělám já.“

Proto se člověk cvičí.

„Zjistil jste někdy, kdo ho poslal?“ zeptal se Kip.

„Toho vraha? Moje sestra prý ho našla. Pojď do kuchyňky. Je čas na večeři, i když asi nedostaneme tolik, kolik bychom chtěli.“

„Ale pomstila se tomu, kdo dal ten příkaz?“ zeptal se Kip.

„Dalo by se to tak říct.“

„Co mu udělala?“

„Provdala se za něj.“

10. kapitola

~Dělostřelec~

Ťuk. Ultrafialová a modrá. Když se jich dotkl palcem, jako by někdo sfoukl svíci. Nastala tma. Oči nevidí. Ale za okamžik tu opět bylo slunce, kolem šplouchaly vlny, kolébaly ho a on mrkal. Jeho tělo bylo naprosto nehybné a svět se s ním houpal, až se mu zvedl žaludek.

Ťuk. Zelená to vyřešila a v mžiku se mu vrátil hmat. Plaval. Tělo měl silné, šlachovité, do půli těla nahé. Voda byla teplá a kolem plavaly trosky lodi.

Ťuk. Žlutá. Vrátil se mu sluch. Muži na sebe křičeli, jiní řvali bolestí nebo strachy. Ve žluté je ale mnohem víc. Je v ní logika člověka a místa. Teď je ale se žlutou něco v nepořádku. Je v ní nevíra. Arcimág se zjevil jakoby odnikud. Když po něm Dělostřelec pálil, vyhnul se všem ranám. Dokonce když po něm začal střílet dvěma děly najednou. Ten arcimágův malý člun se pohyboval tak rychle, že kdyby mu o tom někdo vyprávěl, nevěřil by. Azura mu to spočítá. K čertu s Gavinem Guilem.

Jeho mysl však odbíhá, přitom je tu něco…

Ťuk. Oranžová. Vůně moře a pach ohně i vypáleného střelného prachu, a najednou cítí ostatní muže, jejichž těla plují ve vodě, a pod nimi a kolem nich – ach, u všech ďasů. Žraloci. Celé hejno žraloků.

Jeho prst už klesá. Ťuk. Červená a infračervená, pachuť krve v ústech, a je už příliš…

U žraloků jde o jejich čumák. Skoro jako u lidí. Když dáte tyranovi pěstí do nosu, rychle půjde hledat jinou oběť. Snadné, ne? Lehké jako facka.

Dělostřelce jen tak nedostaneš. Když se dívám na moře, jako bych se díval do zrcadla. Je liknavé jako já. Šílené jako já. Hluboké proudy i monstra vynořující se z hlubin. Čemu jiní říkají vodní tříšť, tomu já říkám plivnutí do tváře, jenže přátelské. Na rozdíl od většiny zdejších umím plavat. Jen to nemám rád. Azura a já spolu zvládneme i úctyhodné vzdálenosti.

Musí si ze mě tropit kruté žerty.

Poslala na mě žraloka tygřího. Jsou to dobří lovci. Rychlí. Zvědaví jako ohaři. Zuřiví jako vyhládlí pojídači lotosů. Obvykle jsou dvakrát delší než člověk na výšku. Vypadá to však, že mi moře skládá mimořádnou poklonu. Můj žralok je větší. Vypadá třikrát delší, než já jsem vysoký. Ve vodě se to samozřejmě mnohem hůř pozná. Nechci přehánět. Nenávidím, když někdo přehání. Hrozně nenávidím.

Jsem Dělostřelec a říkám všechno na rovinu.

Kusy lodi, střepiny a sudy hyzdí safírovou vodu, kam se oko podívá, ale tygří žralok se vrací. Bude záležet na tom, jak moc je houževnatý. Možná mi bude trvat pár minut, než doplavu k nějakému dost velkému…

„Ouha, Azuro!“ vykřiknu, když mě trkne ta myšlenka. „Už vím, proč se zlobíš!“ Málokdo ví, že Azurové moře je pojmenováno po ní, po Azuře. Ne podle barvy. Ti moulové v Chromerii si myslí, že se všechno točí kolem nich a jejich barev.

Tygří žralok kolem mě krouží, hřbetní ploutev kreslí nádherné oblouky na otevřeném moři. Byl jsem těsně u vraku. Vyskočil jsem jako první, když jsem viděl, že se plameny šíří k zásobníku střelného prachu. Když se budu držet u vraku, žralok se nebude muset rozptylovat vším tím ostatním masem a půjde přímo ke mně.

„Azuro! Jen pojď! Pojď!“

Neustále se točím, abych byl pořád čelem k té bestii. Žraloci jsou srabi – rádi po člověku chňapají zezadu. Ti bastardi dělají drobné pohyby a plují kolem vás, jako když plachtí káně, člověk skoro uvěří, že jsou těžkopádní, ale když zaútočí, udělají to tak rychle, že se z toho poděláte. Ta tuponosá hlava krouží o něco blíž, kormidluje a… teď!

Skvělé načasování, v tom je Dělostřelec mistr. Nad něj není. Musí být, když se mu moře houpe pod nohama, s vidlicí připravenou, doutnákem zapáleným, mořský vánek mu fouká do tváře hořící ledek a louh jako milenčin dech, a korveta se stáčí bokem, a jestli tvoje řetězová koule teď nezasáhne její stěžeň, potopí tvou loď, zajmou tě a prodají jako otroka na veslici, ale nejdřív se na tobě vyřádí každý vzteklý nebo nadržený neřád na palubě.

Vykopnu a trefím jednou nohou, s kůží a kostmi zocelenými životem a chozením naboso, přímo do žralokova čumáku. Mléčně bílá blána se mihne přes oko, síla toho kopnutí mě odmrští, že málem vyletím nad hladinu.

Žralok se ohromeně zachvěje. Citlivý čumák, říkával mi otec. Zdá se, že měl pravdu.

Dělostřelce jen tak nedostaneš.

„Azuro! Ty myslíš, že jsem to udělal já? Já to nebyl! To arcimág! Gavin Guile! Ten zatracený chlap zničil mou loď, ne já! Jemu to spočítej, ženská pitomá!“ Azura nesnáší, když její tvář pošpiníte rozmetanou lodí, a já to už nejednou udělal.

Žralok se vzpamatuje a odpluje. Na jednu vteřinu si připadám v bezpečí a doufám, že Azura dostane rozum. Masa je tu přece dost. Pak se žralok otočí a plave zpátky.

Tohle už je pomsta. Tohle je Azura sama. A s oblibou drtí ty, kdo se jí silou vzepřou.

„Azuro! Nedělej to!“

Pořád ještě mám pistoli. Mušketu jsem ztratil během bitvy s arcimágem a jeho Černou stráží – což je nemožné a přivádí mě to k šílenství. Nikdy v životě jsem nepřebil mušketu. Ale tím se budu zabývat později. Pistole by mohla ještě fungovat, i když jsem skončil ve vodě. Už léta se snažím vyrobit pistoli, která by odolala vodě. Jenže když člověk žbluňkne do vody, nic nepomůže, a střílet do vody je stejně pro blázny. Azuřino moře si své druhy chrání. A tak raději vytáhnu nůž s čepelí dlouhou jako tři dlaně.

„Zatraceně, Azuro! Říkám, že je mi to líto!“ Mořští démoni jsou Azuřini synové. Před lety jsem jednoho zabil. Ještě mi neodpustila. A neodpustí, dokud neobětuju něco skutečně výjimečného.

Pruhovaný žralok míří přímo na mě. Budu nelítostný, teď už vím, jak rychle se pohybuje.

Zaútočí a mé paty se ještě jednou střetnou s jeho měkkým čumákem. Část toho nárazu tentokrát poberou moje kolena, takže mě to neodmrštilo tak daleko, i když jsem tu mrchu ani tentokrát nešetřil. Mířil jsem na oko, ale minul jsem, a vrazil mu nůž do žáber. Když jsem jej vytáhl, vyřinul se rudý oblak, jako když se z hlavně kanónu vyvalí dým.

Smrtelná rána, ale nikoli rychlá smrt. Zatraceně. Musím tedy být rychlý.

Krev z rány barví vodu v poledním slunci a tygří žralok míří pryč. Plavu, jako bych měl za patami rozlícenou bohyni. Dostanu se do člunu právě včas, protože už připlouvají mladší tygří žraloci. Jsou menší než Azuřin pekelník a mají výraznější pruhy.

Je zázrak, že člun přežil – ten zázrak má však malou vadu na kráse: člun nemá vesla. Vstanu s rozkročenýma nohama a vidím, že ke člunu plavou další muži. První je Parijec, kterému chybí asi šest zubů. Jeho jméno je Švindlíř, a ne nadarmo.

Ten zatracený plešoun měl ve svých špinavých prackách dvě vesla. Nevypadal nadšeně, když viděl, že jsem už ve člunu.

„Jsi nějaký zmáčený,“ říkám. Nemám vesla, ale aspoň neplavu se žraloky. A žraloci vesla nežerou.

„Jsem první důstojník,“ pravil Švindlíř. „Ty jsi kapitán. A potřebujeme posádku. Ber to, nebo nech být. Vítr a vlny tě ke břehu asi nezanesou.“

Je rychlý. Tohle jsem vždycky na Švindlířovi nenáviděl. Nebezpečný chlap. Jak velký je to asi podrazák? Sám si nechal říkat touhle přezdívkou.

„Tak mi tedy podej vesla, první důstojníku, a já ti pomůžu nahoru,“ říkám.

„Jdi k čertu.“

„To byl rozkaz,“ řekl Dělostřelec.

„Jdi k čertu,“ řekl Švindlíř hlasitěji a vůbec nedbal tygřích žraloků.

Vzdávám to. Ale já to přece nikdy nevzdávám?

Švindlíř zarputile drží vesla, ještě když ho tahám do člunu – což je dobré. Má plné ruce, a tak mu bez obtíží vrazím nůž do zad a přišpendlím ho k boku lodi.

Muži, kteří to sledovali z vody, začali klít, překvapeni tou nečekanou zradou, a já rvu vesla ze Švindlířových prstů. Je už mrtvý, ruce mu ztuhly v křeči. Musím použít rukojeť pistole, jeho prsty konečně povolí a vesla padají do člunu.

Stojím na jistých nohou, i když se člun na vlnách houpe jako korková zátka. Držím pistoli, bezstarostně s ní mávám a volám na zoufalé muže, plovoucí ve vodě, kteří právě viděli, jak jsem zavraždil Švindlíře.

„Jsem Dělostřelec!“ křičím spíš k Azuře než na muže ve vodě. „Dokázal jsem věci, o kterých satrapové a arcimágové jen sní. Jsem kanonýr legendárního Aved Barayahu! Jsem pokořitel mořského démona! Zabiják žraloků! Pirát! Samotář! A teď jsem kapitán. Kapitán Dělostřelec hledá posádku,“ říkám a konečně se otočím k vyděšeným mužům, obklopeným žraloky. Vytáhnu nůž z boku lodi a Švindlířovo tělo žbluňkne do hladového moře. „Určitě dychtivě čekáte na rozkazy!“

11. kapitola

„Doufám, že sis pořádně odpočinul, malý Guile,“ řekla podsaditá Černá strážkyně jménem Samite. Šla s ním ke konci řady Černých stráží. Galeasa přirazila na Velký Jaspis toho dne ráno a Černá stráž vystoupila jako první. „Máš před sebou dlouhý den.“

Odpočinul? Kip se snažil vymyslet, jak schovat své velké tajemství, své dědictví, poslední a jediný dar, který mu matka dala. Měl u sebe velkou, ozdobnou bílou dýku, vykládanou drahokamy, o níž nikdo nevěděl, a taky měl velkou vyřezávanou naleštěnou schránku na tu dýku. Samozřejmě že ji mohl uložit dovnitř, ale jakýsi paranoidní kouteček v jeho mozku si byl jistý, že první, na co se osoba zeptá, až uvidí tu schránku, bude, jestli by ji neotevřel.

Copak může odmítnout?

A tak v noci seděl na svém malém lůžku ve tmě a snažil se neprobudit ostatní Černé strážce, kteří spali na ostatních pryčnách. Našel někde provázek a přivázal si dýku k bedrům, což mu s obvázanou rukou zabralo dobrých deset minut. Hrot dýky mu mířil k zadku, schovaný pod oblečením a ukotvený jeho opaskem.

Nebylo to nejgeniálnější řešení, ale lepší nevymyslel. Po takové noci mu tohle ještě chybělo: dlouhý, utrmácený den. Přesto se na Samite zkroušeně usmál. Byla hezká, i když měla křivý nos, zřejmě několikrát zlomený, a vpředu jí chyběl jeden zub. Byla malá a pevná jako vlnolam.

Byli jedni z posledních v řadě. Jakmile se Černá stráž seřadila, dala se do poklusu.

Kip myslel, že až uvidí Chromerii podruhé, nebude tak vyjevený. Spletl se. Už ostrov Velký Jaspis, vlastně jedno velké město, ho ohromil. Město bylo tvořeno bílými, navápněnými čtvercovými budovami s pestrobarevnými kupolemi. Na každé křižovatce stála věž, na jejímž vrcholku bylo umístěno zrcadlo, vyleštěné a natočené tak, aby odráželo sluneční, nebo dokonce i měsíční světlo do všech koutů města. Tisícihvězdí, tak se tomu říkalo. Ulice byly vedeny rovně, s matematickou přesností a tak, aby co nejméně překážely paprskům světla.

Samite si všimla, jak si Kip prohlíží stavby, a pravila: „Říká se, že na Velkém Jaspisu není stínu.“ Usmála se a díra po zubu zasvítila. „Není to úplně doslova, ale platí to tu víc než kdekoli na světě.“

Kip kývl a šetřil dechem na běh. Jak se na ni na chviličku podíval, málem vrazil do luxiáta v černém hábitu.

V ulicích se pohybovaly tisíce lidí a Kip si všiml, že nejdou na trh ani na žádnou slavnost. Tohle bylo na Velkém Jaspisu normální. Byli tu lidé ze všech sedmi satrapií. Divoši z Krvavého hvozdu se zrzavými vlasy a světlou pletí, Ilyťané černí jako noc a oblečení do vlněných propínacích halen, Ruthgarci se světlou pletí a širokými slamáky proti slunci, Abornejci v tolika vrstvách hedvábí a s tolika náušnicemi, že nebylo možné rozlišit, kdo je muž a kdo žena.

Bez ohledu na původ však měli všichni jedno společné: žasli nad Černou stráží, se kterou Kip běžel. Lidé jim ustupovali z cesty a Černá stráž to brala jako jejich povinnost.

Kip se nejdřív snažil nevypadat příliš nápadně, jako že mezi ty svalovce s výbornou kondicí nepatří, ale brzo mu už nešlo o nic jiného, než aby jim stačil.

„Žádný strach,“ řekla Samite. Navzdory tomu, jak byla těžká a že byla skoro tak široká jako vysoká, ani se nezadýchala. „Když nám nebudeš stačit, máme pokyn tě nést.“

Nést? Jen při té představě se Kip tak zastyděl, že už jen kvůli tomu běžel dál. A taky kdyby ho nesli, najdou tu dýku.

Nakonec přeběhli Liliový stonek, průsvitný žlutomodrý luxinový most mezi Malým a Velkým Jaspisem.

Železňák musel dát nějaký signál, který Kip nepostřehl, protože když Černá stráž vběhla na velké nádvoří mezi šesti vnějšími chromerijskými věžemi, jednotka se rozprchla do půl tuctu různých směrů. Kip se opřel o kolena a snažil se nabrat dech. Cukl sebou, spolkl nadávku a přestal se opírat o levou ruku.

„Ukryté zbraně jsou nejužitečnější, když je máš možnost rychle vytáhnout,“ řekla Samite.

Kip se rychle narovnal. Samozřejmě. Jak se předklonil, byl mu pod oblečením vidět obrys dýky. Černá stráž byla nejlepší z nejlepších v odhalování ukrytých zbraní.

Výtečně, Kipe. Bravo. Nepovedlo se ti tu dýku utajit ani hodinu.

Samite však nic víc neřekla.

Kip se díval za mizejícími Černými strážci. Železňák byl také fuč. „Ach, co mám teď dělat?“ zeptal se Samite.

„Zavedu tě do tvé nové komnaty a pak ke tvému lektorovi.“

Kipovi se udělalo nevolno. Třída plná lidí, kteří se navzájem znají a budou na něj civět, až tam vejde. Vpadne doprostřed nějaké látky, o které nic neví, a bude vypadat jako hňup. Polkl.

Viděl jsem mořského démona, postavil se padlým mágům, bojoval v bitvě, zabíjel jsem… a teď jsem nervózní, že mám být ten nový. Kip se ušklíbl, ale necítil se o nic líp.

Následoval Samite do prostřední věže a k jednomu z vahadlových výtahů. „Už tě tady někdo provedl?“ zeptala se.

„Velitel mě vzal rovnou do Mlátičky. Takže ne.“

„Dneska bohužel nemáme čas. Vždycky se mi líbí, jak nové maso zírá s otevřenou pusou.“ Zakřenila se, ale byl to výraz přátelství. „Ve zkratce: každá věž patří barvomágům určité barvy a nachází se v ní většina zařízení, která potřebují, ačkoli noclehárna, některé kanceláře, některá skladiště a knihovny jsou společné všem. V patě každé věže jsou prostory se speciálními funkcemi: pod modrou věží jsou tavicí a hutní pece, pod zelenou jsou zahrady a zvěřince, pod červenou je zábavní sál a zimní zahrada, pod žlutou je špitál a káznice, pod infračervenou jsou kuchyně a sklady, pod arcimágovou věží je velký sál. Stíháš to?“

Doufal, že jen žertuje. Nejistě se usmál a vešli do prázdného podlaží, nepříliš vysoko. Provedla ho chodbou a otevřela dubové dveře do noclehárny. „Najdi si prázdnou postel,“ řekla.

Uvnitř nikdo nebyl a ode zdi ke zdi stály prázdné kavalce. U každého stála bedýnka na osobní věci.

„Prosím, řekni, že tady není žádný pořadník na to, kdo si vezme jakou postel,“ řekl Kip.

„Není tady žádný pořadník na to, kdo si vezme jakou postel,“ odříkala monotónně.

„Ty lžeš?“ zeptal se.

„Správně.“

„Jaká je nejhorší postel tady?“

„Vzadu. Nejdál od dveří.“

Kip šel k poslední posteli, když si něčeho všiml. Zastavil se. „Já s sebou fakticky nic nemám.“ Měl jen plášť, vyřezávanou schránku a nůž.

Samite si odkašlala.

„Co?“

„Nepůjdeš do třídy ozbrojený.“

A sakra.

„Taky tě vezmu ke švadlenám, aby ti zhotovily chromerijský oděv.“

Co má teď dělat? Nechat drahocennou dýku v noclehárně? Jen Samite ví, že ten nůž má. Právě opustili válečnou zónu, takže to není žádné překvapení. Když jí ho ale ukáže, určitě to někomu nahlásí. Musí to udělat tak, aby i jí se ten nůž zdál zcela nezajímavý.

„Já si, no, musím svléknout košili, abych ten nůž mohl odvázat. Otočila by ses, prosím?“ zeptal se Kip.

Obrátila se k němu zády, aniž by se nějak ušklíbla nebo uchechtla.

Kip se rychle přemístil ke svému kavalci, stáhl košili a odvázal dýku. Opět si oblékl košili a neohrabaně složil plášť. Otevřel bedýnku. Uvnitř byla tenká, složená deka. Kip uložil plášť a schránku na dýku pod deku do bedýnky a tu pak položil na zem k posteli.

„Hotovo?“ zeptala se Samite.

„Ehm, ne! Ještě chviličku.“

Kip se rozhlížel po postelích. V místnosti bylo možná šedesát kavalců. Neobsazené postele – ty, které byly nejblíž té Kipově – byly neustlané a měly bedýnku zastrčenou pod sebou. Obsazené postele byly ustlané a bedýnka byla položená vedle.

Nebylo kam nůž schovat, nikde ani špetka soukromí.

Kip strčil dýku pod matraci. Rychle ustlal postel a snažil se deku uhladit tak, aby nebyl vidět hrbol. Pak šel rovnou k Samite.

„Víš,“ řekla Samite, „jestli si chceš něco nechat ukrást, tak je nejlepší strčit to pod matraci. To je první místo, kam se šikanové a zloději koukají.“

Jsem v tomhle otřesný! Měl jsem o té dýce říct otci. I kdyby mi ji vzal, bylo by to lepší, než aby mi ji ukradl nějaký šestnáctiletý fracek. Sakra, matko, nemohla jsi mi odkázat třeba medailon?

Kip šel zpátky ke svému kavalci, vyndal dýku a rozhlížel se. Šel o pět řad dál k jedné neobsazené posteli, otevřel bedýnku pod ní a strčil do ní dýku. Lepší než nic. Zasunul bedýnku pod postel a zapitvořil se.

„Fantastické,“ řekl. „Co dál?“

Dál přišly na řadu švadleny, kde se Kip musel vysvléknout, aby mu ženy vzaly míry. Jedna z nich byla atraktivní, a když si před ním klekla a on tam stál jen ve spodním prádle, viděl jí přímo do výstřihu. Další půlhodinu strávil tím, že koukal do stropu a modlil se. Když mohl konečně odejít, děkoval Orholamovi, že jeho tělo neudělalo nic, co by ho ztrapnilo. Druhá žena si odkašlala a podala mu čisté spodní prádlo. „Jednou za čas by sis je mohl přeprat,“ řekla spiklenecky. „A taky umýt podpaží.“

Málem umřel.

Donutili ho, aby se šel vykoupat a vydrhnul se houbou – přičemž naštvaně odehnal otrokyni, která se mu snažila pomoci – a převléknout se do nové bílé tuniky a nových bílých kalhot, také si vzal čisté spodní prádlo a věžní otrok odnesl jeho oblečení do noclehárny. Když se šli zapsat k jakémusi úředníkovi, který Kipa nechal podepsat štos nějakých formulářů, Samite ho vzala do jídelny, kde mu dovolila velmi rychlý a skromný oběd. Potom mu ukázala, kde jsou toalety v různých patrech věží.

A pak ho odvedla na první hodinu. „Můžu jít dovnitř, a nebo můžu počkat venku. Je to na tobě,“ řekla.

„Venku. Prosím. Počkej venku.“ Bohatě mu stačilo, že musel mít s sebou osobní stráž. Nahlédl do přednáškového sálu, snažil se skrýt nervozitu, zatímco ostatní studenti proudili kolem něj. Měl hlad. Co by teď dal za jeden koláč! „Měl bych něco… ehm… vědět?“

„Očekává se, že nevíš nic.“

Aha. Tak to předčím jejich očekávání.

12. kapitola

„Pokaždé, když zhmotňujete, přibližujete se smrti,“ řekla magistra Kadah. Nebyla ještě ani ve středním věku, ale už vypadala jako šedivá myš, svraštělá a shrbená. Její vlasy neviděly hřeben celé týdny, kolem krku jí visely zelené brýle na zlatém řetízku a v ruce měla tenkou rákosku ze zeleného luxinu. „Nejde ani tak o vaši smrt jako o to, že připravíte svého satrapu o hodně drahý nástroj. My, kteří zhmotňujeme, jsme otroci. Otroci Orholamovi, otroci světla, arcimága, satrapů a našich měst.“

Veselá kopa. Kip se snažil na své první hodině v Chromerii tvářit neutrálně.

„Napřed lži a učení až potom,“ řekl kluk za Kipem.

„Cože?“ zeptal se Kip. Ohlédl se přes rameno. Ten chlapec měl kupodivu brýle s čirými skly, zasazenými v tlustých černých mahagonových obroučkách a nad nimi huňaté černé obočí. V těch čočkách vypadalo jedno oko větší než druhé. Co však bylo na tomto Ruthgarci – kudrnatém, světlovlasém, s malým nosem, opálenou pletí a hnědýma očima – ještě zvláštnější, byly samotné mechanické brýle. V ohybu nožiček brýlí byly připevněné dvě barevné čočky, žlutá a modrá, které se v mžiku daly přiklapnout přes čiré čočky.

Když chlapec viděl, jak Kip zírá, zakřenil se: „Moje vlastní tvorba,“ řekl.

„Je to geniální. Ještě nikdy jsem…“

Najednou něco uhodilo do Kipovy lavice, jako by někdo vystřelil z muškety. Kip málem vyletěl z kůže. Podíval se na zelenou luxinovou rákosku v magistřině ruce. Švihla s ní přes stůl a jen o palec minula jeho prsty.

„Mistře Guile,“ pravila.

Nechala slova viset ve vzduchu, aby se všichni, kdo ještě nevěděli, že Kip je Guile, dovtípili, a taky aby dala najevo, že ona to ví.

A že jí je to jedno, jak dokázala chvilku na to.

„Myslíte si, že jste lepší než zbytek třídy, mistře Guile?“

Nutkání bylo silné, ale Kip měl své pokyny. Měl si ve třídě vést co nejlépe. Kdyby se nechal hned vyhodit, asi by si moc nepomohl. „Ne, magistro,“ řekl. Dokonce se mu zdálo, že to znělo vážně.

Neměla zrovna impozantní figuru – ani vysoká, ani při těle – ale teď se zlověstně tyčila nad Kipovou židlí. Zaklonil se tak, jak opěradlo dovolovalo. „Rozumíme si, mladý muži?“ zeptala se.

To vyznělo trochu divně, protože nevyslovila žádnou hrozbu, ačkoli vlastně ani nemusela. „Ano, magistro,“ řekl Kip.

„Žáci, jsem si jistá, že jste si všimli svého nového spolužáka.“ Vyslovila to tak, že nebylo jasné, zda naráží na Kipovu tloušťku, nebo ne. Ostatní se nervózně pochichtávali. „Jmenuje se Kyt Guile a…“

„Kip,“ skočil jí do řeči Kip. „Ne kyt jako třeba bedna kytu.“ Jakmile to vypustil z úst, okamžitě věděl, že udělal chybu.

„Ach. Děkuji. Zapomněla jsem, že nuzáci z Tyreje si slova vykládají po svém. Nastav ruku, Kipe.“

Natáhl ruku a nemusel dlouho hádat, proč to po něm chce, protože dostal ránu přes klouby.

Vyrazilo mu to dech.

„Nikdy neskákej učiteli do řeči, Kipe. I když jsi Guile.“

Podíval se na klouby a s jistotou čekal, že uvidí krev. Ale neviděl. Ta ženská věděla přesně, jak moc uhodit. Alespoň si k tomu vybrala pravou ruku. U té levé, nezhojené, by to bylo daleko horší.

Magistra Kadah se otočila, odkráčela zpátky do přední části třídy a mumlala. „Kip. Směšné jméno. Takhle pojmenovat syna. Co však můžeme čekat od negramotné coury…“

Je to past. Kip věděl, že je to past. Zela přímo pod jeho nohama. Ona tě nenávidí a dělá to schválně, Kipe. Hlavně drž jazyk za zuby, Kipe.

Zvedl ruku. Byl to nejlepší kompromis, jaký jeho mozek mohl uzavřít s pusou.

Nevyvolala ho. Držel levou ruku nahoře. V bílých obvazech byla nepřehlédnutelná. Mohlo se zdát, že ji Kip použil jako bílou vlajku, kdyby to nebyl tak jasný projev rebelie.

„Ze včerejší hodiny byste si měli pamatovat, že zhmotňování je proces přeměny světla ve fyzickou substanci, neboli luxin.“ Viděla, že Kip má stále ruku nahoře, na okamžik pevně sevřela rty, ale ignorovala ho. „Každá barva světla může být přeměněna v luxin téže barvy, a každá z nich má svou vůni, hmotnost, pevnost a odolnost.“

U Orholamových vousů, tohle se učí? To jsou tak pozadu? Taková ztráta…

„Kipe, plýtváme snad tvým časem?“ zeptala se ostře. „Nudíme tě?“

Past, Kipe. Nedělej to!

„Ne, mně se takhle lesknou oči pořád. To mám od toho, jak moje matka kouřila konopí.“

Její obočí vystřelilo vzhůru.

„Měl bych jednu poznámku,“ řekl Kip. Dost, Kipe, zastav to. „Podívejte, já nejsem jen tlustý, taky jsem pomalý – víte, zabrzděný v myšlení – takže když se upnu na jednu věc, nejsem schopný posunout se dál, dokud nemám všechny otázky zodpovězené. Možná nejsem na tuto třídu dost pokročilý. Možná byste mě měla přesunout jinam.“

„Chápu,“ řekla. Věděl, že ho nenechá nikam přestoupit. Ani netušil, jestli tu nějaká jiná třída vůbec je. „Nuže, mistře Guile, toto je třída noviců, a my neházíme přes palubu ani nejslabší dobytek ve stádu. Ale vidím, že máš ještě něco na srdci, že?“

„Ano, magistro.“ Nenáviděl ji. Sotva ji znal, a nejradši by jí ten šeredný obličej zarazil do hlavy.

Usmála se. Byl to krajně nepříjemný úsměv. Mrňavá ženská, která ráda vládne na svém území a je pyšná, že může terorizovat třídu plnou dětí. „Uzavřeme tedy dohodu, Kipe, vy studenti můžete říkat, co chcete, ale jestli se mi to bude zdát neomalené, praštím vás znovu přes prsty. Vidíte, třído? Toto bude skvělá ukázková hodina. Je to podobné jako při zhmotňování – vždycky za to zaplatíte, takže se musíte rozhodnout, jestli vám to za to stojí. Nuže, Kipe?“

„Nazvala jste mou matku negramotnou, což je stejné, jako kdybych já vás nazval slušnou lidskou bytostí.“ Kip měl srdce až v krku. „Moje matka zaprodala svou duši konopí. Lhala, podváděla a kradla, myslím, že se několikrát někomu nabídla jako běhna, ale nebyla negramotná. Jestli tedy chcete pomlouvat mou matku a udělat ze mě ubožáka, můžete říct spoustu pravdivých věcí. Tahle k nim ale nepatří.“ Ty mrcho.

Třída na Kipa zírala. Nevěděl, jestli teď zpochybnil stovky povídaček, nebo k nim právě zavdal příčinu. Možná obojí, ale pronesl to klidným hlasem a nenazval svou magistru lhářkou ani ničím horším. Už tohle bylo svým způsobem vítězství.

„Už jsi skončil?“ zeptala se magistra.

A teď přijde cena za vítězství. „Ano,“ přitakal Kip.

Položil ruku na lavici, aby ho mohla praštit – tentokrát tu levou, ovázanou.

Hlupáku. Jen ji dráždíš. Koleduješ si o to.

Prásk! Rákoska třískla do stolu tak silně, že nadskočil Kip a s ním i lavice. O dva palce vedle jeho ruky.

„Třído, stává se, že jak při čarování, tak v životě nemusíte zaplatit cenu za neposlušnost,“ řekla magistra Kadah. „Zvláště pokud jste Guile. Tvoje chování se mi nelíbí, Kipe,“ pokárala ho. „Běž na chodbu a tam počkej.“

Kip vstal a vyšel na chodbu, sledován dvaceti páry očí. Jeho spolužáci byli ze všech Sedmi satrapií: byli zde Parijci s tmavou kůží, dívky prostovlasé, chlapci v gutrách; Atašané s olivovou pletí a jasnýma, safírovýma očima; taky spousta Ruthgarců s malými nosy, tenkými rty i světlejší pletí, a dokonce jedna blondýna. Kip byl mezi nimi jediný Tyrejec, ačkoli vypadal spíš jako směska všeho možného: vlasy měl kudrnaté jako Parijci, jenže postrádal jejich štíhlou, ladnou figuru; oči měl modré jako Atašan, ale kůži tmavší než jejich olivový tón a neměl tak výrazný nos; v jeho pleti dokonce prosvítalo i pár pih jako u lidí z Krvavého hvozdu.

„Budou tě nenávidět kvůli mně,“ řekl mu onehda otec. A pak přišel ten okouzlující, trochu křivý guilovský úsměv. „Ale bez obav, nakonec tě budou nenávidět i kvůli tobě samému.“

Tohle byl jeho první školní den, takže Kip odhadoval, že ho zatím nenávidí kvůli Gavinu Guilovi.

Když vyšel na chodbu, Samite byla pryč. Kip usoudil, že Černá stráž pracuje na směny. Asi myslela, že Kip přečká jednu vyučovací hodinu bez obtíží.

Ouha.

Jen pokračuj, pomyslel si, když usedl na podlahu chromerijské chodby a litoval se. Jsi uznaným levobočkem nejmocnějšího muže světa. On ti mnohokrát zachránil život a dal ti na vybranou. Mohl jsi vstoupit do Chromerie anonymně. Zvolil sis tohle.

Kip myslel, že tu bude mít aspoň jednu kamarádku. Liv tu byla – až do Garristonu. Byla na něj hodná, i když v něm viděla spíš mladšího bratra. Teď však byla pryč, bojovala za Barevného prince, rozhodla se věřit konejšivým lžím. Kip ji za to nenáviděl, pohrdal jí za to, že si vybrala jednodušší cestu – ale ze všeho nejvíc mu chyběla.

Seděl poblíž dveří a snažil se odposlechnout, co magistra Kadah vykládá, zaměřit se na magii a nemyslet na nic jiného. Neříkala teď něco o vlastnostech zeleného luxinu? Napadlo ho, že by si nějaký mohl zhmotnit přímo tady na chodbě. Byl by to však hloupý nápad, protože zelená člověka rozdivočí tak, že přestane uznávat autoritu. Na to teď nebyla vhodná chvíle. Při té představě se však usmál.

„Ty jsi Kip?“ vloudil se najednou do jeho mysli hlas. Patřil drobnému, hladce oholenému a velmi tmavému Parijci v naškrobeném turbanu a otrockém oděvu z jemné bavlny.

„Ach ano.“ Kip vstal a klubko strachu v žaludku mu napovědělo, kdo toho otroka poslal.

Muž ho dlouho sledoval a očividně si o něm dělal úsudek, který však na sobě nedal znát. Otrok a pravá ruka Androsse Guila se jmenoval Grinwoody. To řekl Kipovi Gavin. Grinwoody řekl: „Pán světla Guile si žádá tvou návštěvu.“

Pán světla Guile, neboli lord Andross Guile, jeden z nejbohatších mužů světa se statky po celém Ruthgaru, Krvavém hvozdu a Parii. Ve vládním sněmu zvaném Spektrál byl znám jako Červený. Otec dvou arcimágů: Gavina a Dazena, rebela, který málem zničil svět. Kip byl přesvědčený o tom, že Andross Guile je jediný člověk na světě, kterého se Gavin bojí.

Jeho děd.

Kip je bastard, skvrna na rodinné cti. A Felia Guilová, Kipova babička a jediná osoba, která dokázala tyrana Androsse pořádně zmasírovat, byla nyní mrtvá.

Než však Kip naběhne hlavou přímo proti téhle zdi, musí vyřešit ještě jeden problém. Nemůže odejít z chodby, aniž by poskytl magistře Kadah další důvod k nenávisti, a zároveň nemůže Androssovi Guilovi prokázat neúctu tím, že ho nechá čekat.

„Ach, řekl byste mé magistře, že jsem byl předvolán?“ požádal Kip.

Grinwoody se na něj podíval s prázdným výrazem.

Kip se cítil jako hlupák, jako by nemohl udělat jeden krok, strčit hlavu do dveří a říci: „Byl jsem předvolán.“ Otevřel ústa, aby své chování vysvětlil, ale pak si vzpomněl na Gavinův pokyn: pamatuj na to, kdo jsi.

Už se chystal omluvit nebo začít prosit, ale včas se zarazil.

Grinwoody si Kipa ještě chvíli měřil a pak mu vyhověl. Zaklepal na dveře a vkročil do učebny. „Pán světla Guile si žádá Kipovu návštěvu.“

Nedal magistře Kadah šanci odpovědět, ačkoli Kip by obětoval levé oko za to, aby viděl, jak se tvářila. Grinwoody byl otrok, ale sloužil jednomu z nejvlivnějších mužů na světě. Ať by magistra řekla cokoli, nezáleželo by na tom. Grinwoody si dobře uvědomoval, kým je.

Skutečnou otázkou však zůstávalo, kým byl Kip? Grinwoody použil jen jeho křestní jméno. Neřekl „pán světla Guile si žádá svého vnuka“.

Co to říkal Gavin? „Když se nepočůráš, můžeme tomu říkat úspěch.“

Kip si odkašlal. „Ehm, nevadilo by vám, kdybych si cestou odskočil?“

13. kapitola

Gavin s úsměvem vystoupil z klouzáku na Ostrov proroků. Karris měla tasený jatagan a pistolí mířila na nejbližšího muže.

Lidé stáli v neuspořádaném chumlu, ale byli vyzbrojeni meči, mušketami a provizorními oštěpy. Měli toho jen málo společného: pocházeli ze všech Sedmi satrapií, byli světlí i tmaví, špinaví i čistí, oblečení v hedvábí i prosté vlně. Několik z nich mělo na čele třetí oko, namalované uhlem. I z těchto měli někteří drahá roucha a jiní vypadali hrubě, neotesaně.

Ti muži a ženy však měli jedno společné: všichni museli mít v sobě takové náboženské odhodlání, že se sem doplavili přes útesy a v malých ubohých kanoích, a všichni byli barvomágové.

Jedna žena vystoupila do popředí. Byla malá, sahala Gavinovi sotva po pás, měla krátké nohy a ruce, ale zato trup normálních rozměrů. Na čele měla pečlivě vytetované zářící oko.

„Tady nebudeš zhmotňovat,“ řekla.

„O tom rozhoduju já,“ oponoval Gavin.

Nezatvářila se podrážděně. Jen se usmála. „Přesně jak bylo předpovězeno.“

Proroci. Výborně. „Někdo prorokoval, co řeknu?“ zeptal se Gavin.

„Ne. Ale že jsi pěkný parchant.“

Gavin se zasmál. „Myslím, že se mi tady bude líbit.“

„Půjdeš s námi,“ řekla.

„Jistě,“ souhlasil Gavin.

„To nebyla prosba.“

„Ano, byla,“ řekl Gavin. „Když nemáš takovou moc, aby sis na druhých vynutila poslušnost, nezbývá ti nic jiného než poprosit. Jak se jmenuješ?“

„Caelia. Až nebudu moci dál, poneseš mě,“ řekla nezúčastněně.

„S radostí.“

Přerušilo je cvaknutí pojistky. Karris namířila pistoli přímo na Caeliino vytetované třetí oko. Ozval se šramot, jak muži namířili muškety na Karris a odjistili.

„Pokus se o něco,“ řekla Karris, „a vystřelím ti mozek z hlavy.“

„Černá stráž paní Bílé. Bylo nám řečeno, že budeš silná.“

Karris zajistila pistoli a odklonila ji. Také zastrčila meč do pochvy.

„Rozmyslel jsem si to,“ řekl Gavin. „Za kým mě povedete a jak daleko je ta žena?“ Pohlaví hádal. O náboženském přesvědčení proroků toho věděl vskutku málo, ale domníval se, že zde žádná jednotná víra nepanovala. Když se však nějaká kultura musí potýkat s přirozenými fakty, začne si je interpretovat po svém. Barvomagičky obvykle zhmotňovaly úspěšněji, protože ženy dokážou rozlišovat barvy s větší přesností, a také se zpravidla dožívaly vyššího věku. Některé kultury si tento fakt vykládaly tak, že Orholam upřednostňuje ženy, a tak do svého čela často zvolily osobu ženského pohlaví.

„Třetí oko sídlí na úpatí hory jménem Inura.“

Gavin ukázal na nejvyšší horu. Byla zelená, ani ne tak vysoká, spíš porostlá stromy, ale přesto to byl pořádný kus cesty. „Jak je to odtud daleko? Pět hodin pěší chůze?“

„Šest.“

„Asi nemáte koně?“ zeptal se Gavin.

„Pár koní máme, ale ke Třetímu oku se chodí po svých. Je to svatá pouť. Člověk během ní může rozjímat a připravit duši na setkání.“

„Aha. Nuže, když půjde Třetí oko za mnou, může jet klidně na koni. Chci, aby byla v tom správném duševním rozpoložení.“

Zdálo se, že si Caelia kouše vnitřek tváře. „Přesně jak bylo předpovězeno.“

„Ona předpověděla, že nepůjdu já za ní?“ zeptal se Gavin.

„Ne, opět jen tu část o parchantovi.“ Její muži se pochechtávali.

„Nemám jen vrtochy, kdyby to náhodou tak vypadalo. Mám i práci. Budu ji dělat tady.“

Caelia se rozhlédla po dvou stovkách ozbrojenců kolem Gavina a Karris. „Mohu i naléhat, víš? Tihle muži jsou nejen ozbrojení. Jsou to také barvomágové.“

„A já jsem arcimág,“ pravil Gavin, kdyby jí to nedocházelo. „Ty si myslíš, že když budu chtít něco udělat ze své Vůle, může mi v tom zabránit dvě stě mužů?“

Caelia zaváhala. „Myslím, že zbytečně vyhledáváš konflikty.“

„Svatá pravda,“ zamumlala Karris pod nosem.

Gavinovi někdy připadalo, že svět je plný tupců. Moc mohla být jako nůž, leč často se stávala palicí. Muži jako velitel Železňák mohli mluvit mírně, protože své muže zastrašili pouhým fyzickým zjevem. Gavin musel tahat za nitky a nutit je, protože nedůvěřoval nikomu jinému, že to udělá za něj. Musel to dělat, protože kdyby ostatní nabyli dojmu, že je slabý, musel by použít přímočarou sílu, aby je donutil změnit názor. Zastrašování ho přišlo méně draho než odstraňování následků.

O Vůli však nemluvil zbůhdarma. Barvomágové vždy vnucovali světu svou Vůli. Nejmocnější barvomágové byli velmi často zároveň i blázni, bastardi, namyšlení fracci a pěkní parchanti. A protože na nich záleželo všechno, tak se jim to tolerovalo. Gavinovi nejvíc.

Čím jste však mocnější, tím těžší je poznat, co je už za hranicemi vaší moci.

Bylo však potěšení vidět, jak ostatní dělají, co vy ráčíte. Gavin to cítil teď, když Caelia začala udílet rozkazy, shromažďovat své lidi, a pak se dali na odchod. Mohl si říkat, že je důležité dát důrazně najevo svou moc, aby dosáhl cíle. Musí připravit proroky na hořkou pilulku, kterou budou muset spolknout. Tak to sice bylo, ale přesto si bude muset dát pozor.

Než odešli, Gavin zamířil zpátky na pláž. Nechal tam zapečetěný klouzák.

„Máme týden,“ řekl Karris. „Tahle zátoka je příliš široká, takže budeme muset postavit vlnolamy odtamtud támhle. Budu muset vyčistit útesy. Přemýšlím, že mezi nimi udělám klikatou cestu. Kdyby sem zaútočilo cizí námořnictvo, bude zničeno, ale místní budou vědět, kudy plout. Budeme však muset vyznačit bezpečný průjezd, aby místní mohli řídit dopravu. Pohyblivé bójky? Taky jsem se ještě nerozmyslel, jak široká by ta bezpečná cesta měla být. Když bude příliš úzká, nedostanou se do města zásoby a pro spoustu lidí bude život tady prostě drahý. Když ji ale udělám moc širokou, nebudou už útesy sloužit jako nástraha. Uvítám tedy, když tě něco užitečného napadne. Kromě tohoto budu potřebovat tvou pomoc při rozhodování, co mám postavit svým lidem hned pro začátek a co až později. Vyčistit džungli? A když ano, tak jak? Máme postavit obrannou zeď proti zdejším zvířatům, nebo proti zdejším lidem? Máme zkusit postavit domy, nebo by to bylo příliš mnoho práce?“

Karris se na něj jen dívala. „Víš, pokaždé, když si začnu myslet, že už tě znám… Takže skutečně je to tak, že ano? Ty se tady snažíš vybudovat město. Ne jen vesnici. Máš v plánu udělat z toho větší centrum.“

„Za mého života se to ale nestane,“ usmál se Gavin.

„Víš, když budeš pořád měnit všechno, čeho se dotkneš, za pět let nezůstane nikde kámen na kameni.“

Pět let. Tolik času mu původně zbývalo do konce vládnoucího období. Jenže on již umíral a Karris si toho co nevidět všimne. „Ne,“ řekl, „doufám, že ne.“

Pět let, pět velkých cílů. Až na to, že teď má na ně jen rok.

14. kapitola

To místo bylo tak strašidelné; chyběly už jen pavučiny, povlávající v průvanu. Kip neradostně zíral do černočerné tmy v komnatě pána světla Androsse Guila.

„Pouštíš dovnitř světlo,“ řekl Grinwoody. „Chceš snad mého pána zabít?“

„Ne, ne, já jen…“ Pořád se omlouvám. „Už jdu dovnitř.“ Vstoupil a prošel přes několik vrstev těžkých gobelínů, které bránily světlu vniknout do místnosti.

Vzduch v komnatě byl zatuchlý, nehybný, horký. Páchlo to tu starobou. A byla tu neuvěřitelná tma. Kip se začal okamžitě potit.

„Pojď sem,“ řekl chraplavý hlas. Mluvil pomalu, skřípavě, jako by pan Guile celý den nepromluvil.

Kip se přibližoval maličkými krůčky; nechtěl zakopnout a znemožnit se. Cítil se jako v dračí sluji.

Něco se dotklo jeho tváře. Ucukl. Nebyla to pavučina, dotek lehký jako pápěří. Kip se zastavil. Tak nějak čekal, že Andross Guile bude invalida, usazený v kolečkovém křesle, něco jako temný obraz Bílé. Jenže tenhle muž stál.

Jeho ruka byla pevná, ne však mozolnatá. Ohmatala Kipovu buclatou tvář, osahala mu vlasy, křivku nosu, rtů, a přejela i po Kipově rašícím strništi na bradě. Kip sebou trhl. Až příliš dobře si byl vědom pupínků, které měl tam, kde rašily vousy.

„Takže ty jsi bastard,“ řekl Andross Guile.

„Ano, můj pane.“

Něco znenadání málem urazilo Kipovi hlavu. Narazil do stěny tak, že kdyby i ona nebyla obložená vrstvou tapiserií, byl by si něco zlomil. Spadl na podlahu, kde byl koberec, tvář mu hořela a v uších zvonilo.

„To bylo za to, že existuješ. Už nikdy nezhanob tuto rodinu.“

Kip vrávoravě vstal a byl tak zaskočený, že se ani nestihl zlobit. Nevěděl, co může čekat, ale rozhodně nečekal ránu, která přijde ze tmy. „Omlouvám se, že jsem se narodil, můj pane.“

„Vůbec netušíš.“

Nastalo ticho. Temnota byla tíživá. Ať uděláš cokoli, poradil mu přece Gavin, hlavně si z něj neudělej nepřítele. Větší horko už tu být nemohlo.

„Vypadni,“ řekl Andross Guile nakonec. „Okamžitě ven.“

Kip odešel s mlhavým pocitem, že selhal.

15. kapitola

Barevný princ si mnul spánky. Liv Danavisová z něj nemohla spustit oči. Nikdo nemohl. Jako by ten muž byl vysochán z čistého luxinu. Modré plátky na předloktích, ze zápěstí vybíhaly ostny. Většinu jeho kůže tvořila spleť modrého luxinu a pod povrchem protékaly žluté řeky, neustále doplňující zbytek. Klouby byly tvořeny z pružné zelené, jen tvář byla lidská, a také o tom by se dalo polemizovat. Kůži měl plnou jizev po popáleninách, oči – s prstencem tak roztříštěným, že jeho zrak působil nepřítomně – vířily všemi barvami, nejen duhovky, ale i bělma. Zrovna teď se jeho sklivec zbarvil do modra, a když se posadil na velkou židli v přijímací síni Travertinového paláce, zežloutl. Rozhodoval se, jak má rozdělit město, které právě dobyl – a nalezl téměř prázdné.

„Chci, aby dvanáct pánů vzduchu dohlédlo na přerozdělení města. Lord Shayam se ujme vedení. Nejprve kořist. Ti, kteří prchli z Garristonu, s sebou nevzali téměř nic – vše tu zůstalo. Něco z toho odnese armáda, zbytek bychom ale neměli nechat zkazit. Co půjde, prodáme, a zbytek co nejspravedlivěji rozdělíme mezi zbývající Garristonce. Dvanáct pánů rozhodne, kdo z nových osadníků dostane do pronájmu které nemovitosti. Od bohatších čtvrtí a domů se bude vyžadovat platba předem. Chudší dostanou šest měsíců odklad, platit začnou až pak.

„Madam Selene,“ řekl a otočil se k modrozelené bichromatičce, která ještě neroztříštila prstenec. Byla to Tyrejka, vlasy měla tmavé a vlnité, pleť tmavší, měla výraznou, ale divnou tvář, oči příliš od sebe a malá ústa. Uklonila se. „Dokud neopustíme město, máš na starosti všechny zelené. Šest týdnů. Do té doby očekávám, že protáhnete hlavní zavodňovací kanály a opravíte zdymadla na řece. Chci, aby toto město příštího jara kvetlo. Každou chvíli mohou přijít první podzimní deště. Prober to s lordem Shayamem. Bude třeba navézt sem nové rostliny, možná i půdu. Snažte se co nejlépe využít času, který máme.“

Madam Selene se hluboce uklonila a okamžitě odešla.

A tak to šlo celé dopoledne. Liv seděla mezi pěti poradci po levici Barevného prince. Kromě těchto poradců nesměl do velké síně nikdo vstupovat. Princ si přál, aby o celých jeho plánech vědělo co nejméně lidí. Liv netušila, proč zrovna ona byla mezi vyvolenými. Byla dcerou generála Corvana Danavise a Barevný princ se nikterak netajil tím, že doufal, že Gavinova dávného nepřítele nakonec získá na svou stranu. Liv se však zdálo, že v tom bylo víc než jen to. Před bitvou o Garriston přeběhla k nepřátelům, dokonce bojovala na straně armády dobývající město, ale udělala to výměnou za to, že Barevný princ zachrání její přátele. Takovouhle důvěru si nezasluhovala.

Tohle celé ji však opravdu fascinovalo. Princ si k sobě často volal někoho z dvořanů, aby mu dali informace o tom či onom. Ne že by mu záleželo na tom, jaké zde doteď platily zákony, tím méně na tom, jaké zde byly tradice, zato se však velice zajímal o finance, obchod, daně a zemědělství: vše, co mu mohlo poskytnout zdroje pro jeho armádu.

Svolal své vojenské velitele, jednoho z nejtalentovanějších mladých důstojníků povýšil na generála a pak ho pověřil zajištěním tyrejských silnic a řek. Chtěl, aby obchod probíhal plynule podél celého povodí Okrové řeky. S bandity mělo být nakládáno bez milosti.

Liv svým způsobem věděla, že mnoho menších banditů vystřídá jeden velký. Princovi muži budou nepochybně vybírat daně stejně, jako banditi požadovali clo za průjezd. Pokud to však princovi lidé budou dělat spravedlivě a nebudou kvůli zboží vraždit farmáře a obchodníky, bude na tom země přece jen o trochu lépe.

Pověřil další zelené a žluté, aby vyčistili řeku, a svěřil jim velení. Jestli byl princ zlý muž, pak to byl padouch s dlouhodobou vizí, protože i když Liv nechápala všechny jeho příkazy, pořád platilo, že obětoval velký počet svých barvomágů a bojovníků ve prospěch Tyreje. Její cynická ultrafialová nátura jí našeptávala, že se mu to z dlouhodobého hlediska vyplatí. Žádná pochodující armáda si sama jídlo nevyprodukuje, a na rabování se také vždycky nedá spolehnout. Když si ovšem vytvoří silnou hospodářskou základnu, časem tím posílí svou moc.

„Lorde Ariasi,“ řekl Barevný princ, „chci, abys vybral sto svých kněží, mladých a hodně zapálených pro věc, ale zase dost starých na to, aby se dostatečně vyznali, a vyslal je do všech satrapií, aby šířili dobré zprávy o tom, že se blíží svoboda. Zaměřte se na velká města. Kam to půjde, pošli tamní rodáky. Pouč je o tom, s jakou protistranou se mohou setkat. Buď připraven na to, že za Dazenovu věc někteří položí život, takže rovnou připrav další vlnu nadšenců. Chci pravidelná hlášení, a taky s nimi pošlete vyjednavače. Tam, kde bude příliš silný tlak, si najmeme Řád zlomeného oka, ano?“

Lord Arias se uklonil. Byl to Atašan s typicky modrýma očima, olivovou pletí, vousy měl spletené do copánků a na nich navlečené korálky. „Můj princi, jak si přejete, abychom postupovali na Velkém Jaspisu a v samotné Chromerii?“

„Chromerii nechte na pokoji. O to se postarají jiní. Na Velkém Jaspisu je třeba postupovat velice opatrně. Chci, aby tam tví lidé pozorovali a naslouchali, ale aby moc nemluvili, rozumíš? Na Velký Jaspis pošli jen ty nejlepší. Chci, aby se potulovali po tavernách a tržištích, připojili se k těm, kdo již reptají, a opatrně našeptávali, že naše věc by mohla přinést nějaký užitek. Ať posbírají ukřivděné, které bychom mohli naverbovat, ale ať postupují s nevyšší opatrností. Na Jaspisu nejsou hlupáci. Buďte připraveni na to, že Chromerie má všude své špehy.“

„Budete chtít zapojit Řád i tam?“ zeptal se lord Arias.

„Nejlepší členové Řádu jsou již na cestě tam,“ řekl princ. „Očekávám však, že je využijete jako jehličky k popichování, ne jako klacek k mlácení, jasné? Když naše plány odhalí příliš brzo, celá naše věc vejde vniveč. Osud revoluce leží ve vašich rukou.“

Lord Arias si pohladil vousy, až žluté korálky zacinkaly. „Věřím, že bych tedy měl řídit své akce z Velkého Jaspisu.“

„Souhlasím.“

„A budu potřebovat finance.“

„A tady pravděpodobně narazíme na problém. Mohu ti dát deset tisíc denárů. Vím, že je to jen zlomek toho, co potřebuješ, ale musím uživit i jiné lidi. Zapoj tvořivost.“

„Patnáct tisíc?“ smlouval lord Arias. „Jen koupě domu na Velkém Jaspisu…“

„Bude to stačit. Když budu moci, pošlu za tři měsíce víc.“

Zbytek dne proběhl vesměs všedním způsobem: rozkazy, jak a kde se má vojsko utábořit, žádosti o peníze na jídlo, nové oblečení a boty, nové koně a voly, peníze, které se musely vyplatit čekajícím ševcům, horníkům a cizím pánům a bankéřům. Jiní přišli žádat o svolení, aby mohli nutit k práci místní obyvatele, a aby se ti, kteří se připojili k vojenskému táboru, zapojili do čištění ulic, rozdělávání ohňů a opravy mostů.

Liv jako jediná ze všech poradců nebyla nikdy vyzvána, aby k něčemu přispěla svou radou. Nejčastěji byla tázána kvestorka. Měla gigantické dioptrické čočky a při sobě maličké počítadlo, které bylo neustále v činnosti. Nebo, pomyslela si Liv, si s ním jen nervózně pohrává. Když po chvíli žena nahlásila princi, jak nejlépe naložit s dluhy tak, aby z toho měl co největší prospěch, ukázalo se, že drobná žena skutečně nepřetržitě počítala.

Nakonec se princ zeptal jednoho z poradců, co dalšího je čeká, a rozhodl, že to může počkat do druhého dne. Poradcům dal rozchod, jen Liv pokynul, aby šla s ním.

Společně zamířili nahoru do jeho komnaty a vyšli na prostorný balkon.

„Tak, Aliviano Danavisová, copak jsi dnes viděla?“

„Můj pane?“ pokrčila rameny. „Viděla jsem, že vládnout je daleko složitější, než jsem si kdy představovala.“

„Dnes jsem pro Garriston a pro Tyreu udělal víc než Chromerie za celých šestnáct let. Všichni mi za to děkovat nebudou. Nucená práce při obnově města nebude populární, ale je to lepší než nechat zboží zkazit nebo rozkrást a majetek vyrabovat.“

„Ano, můj pane.“

Vytáhl z kapsy pláště tenké cigáro – tabák zabalený v konopí – dotkl se ho prstem plným infračervené, zapálil a zhluboka se nadechl.

Zvědavě ho pozorovala.

„Můj přerod z masa na luxin nebyl dokonalý,“ řekl. „Provedl jsem to lépe než kdokoli za několik století, ale přesto jsem udělal pár chyb. Bolestivých chyb. Samozřejmě jsem to měl ztížené, když jsem začal přeměnu coby zuhelnatělá schránka.“

„Co se vám stalo?“ zeptala se Liv.

„O tom možná jindy. Chci, abys myslela na budoucnost, Aliviano. Chci, abys snila.“ Zadíval se na zátoku. Byla znečištěná, všude se povalovaly trosky a odpadky. Vzdychl. „Tohle je město, jež jsme dobyli. Klenot pouště, který Chromerie usilovně ničila.“

„Můj otec se ho snažil chránit,“ řekla Liv.

„Tvůj otec je skvělý muž a já nepochybuju, že byl o tomhle přesvědčen i on sám. Jenže tvůj otec uvěřil chromerijským lžím.“

„Myslím, že ho vydírali,“ řekla Liv. Cítila se prázdná. Arcimág, kterého tolik obdivovala, chtěl, aby mu její otec pomohl, vydíral ho a využil k tomu Liv. Vůbec netušila jak, ale zkrátka ji nenapadal jiný důvod, proč by její otec bojoval po boku svého úhlavního nepřítele.

„Doufám, že je to pravda.“

„Cože?“ zeptala se Liv.

„Protože jestli ano, tak ještě není zcela ztracen, a já se pokusím získat tvého otce na naši stranu. Je to nebezpečný muž. A taky dobrý člověk. Geniální. Uvidíme. Bojím se však, Liv, že naslouchá jejich lžím tak dlouho, že už se na všechno dívá jinýma očima, jeho mysl byla zkorumpována. Možná vidí na povrchu trochu plevele, který neschvaluje, ale když je zkažená samotná půda, jak by mohl vidět pravdu? Proto jsou naší nadějí právě mladí.“

Slunce již zapadalo a od Azurového moře foukal svěží vánek.

Barevný princ dlouze potáhl z cigára a vypadal, že si vychutnává načervenalé světlo.

„Liv, chci, aby sis představila svět bez Chromerie. Svět, kde žena může uctívat boha, jakého uzná za vhodného. Kde být barvomágem neznamená rozsudek smrti s desetiletým odkladem. Svět, v němž se trůn nedává tomu, kdo se náhodou narodí do správné rodiny, ale kde o úspěchu rozhodují schopnosti a průbojnost člověka. Žádní urození pánové, nýbrž jen ti, které určuje jejich povaha. Žádní otroci – vůbec. Otroctví je prokletím Chromerie. V našem novém světě se ženou nebude pohrdat jen proto, že pochází z Tyreje. Ne, nebude to ani odznakem cti. Nebojuju za upřednostňování Tyreje. V našem novém světě na tom jednoduše nebude záležet. Tvé vlasy, tvé oči, cokoli, čím se budeš odlišovat, tě bude činit pouze zajímavou. Budeme světlem světa. Otevřeme Brány věčných temnot, které zavřel Lucidonius, a prokopeme průsmyky skrze Šarazanské hory. Přivítáme každého.

V každé vesnici a v každém městě se bude vyučovat magie a pak zjistíme, že mnohem, mnohem víc lidí má nadání, které je možné využít ke zlepšení jejich života i okolí. Toto již nebude ve zkorumpovaných rukou guvernérů a satrapů. Postupně nabývám dojmu, že zjistíme, že všichni – všichni – jsou políbeni světlem. Jednoho dne budou všichni zhmotňovat. Pomysli na to, jací geniální mágové již dnes chodí po světě – géniové, kteří by mohli změnit svět! Ale v tomto okamžiku stačí, aby byli z Tyreje, a už si nemohou dovolit jít do Chromerie. Možná jsou Parijci, a jejich rodina se může znelíbit deyovi. Jsou-li z Ilyty, možná věří pověrám o škodlivosti magie. Mysli na pole, která leží ladem. Mysli na strádající děti, jimž se nedostává chleba, protože nemají zelené barvomágy, kteří by zúrodnili jejich půdu. Chromerie má na rukou jejich krev – a nikdo z nich si to ani neuvědomuje! Je to tichá smrt, pomalý jed. Chromerie vysává ze satrapií život kapku po kapce. Je to náš boj, Aliviano. Za jinou budoucnost. A nebude to jednoduché. Příliš mnoho lidí se na této zkažené politice přiživuje, a nebudou se jí chtít vzdát. Pošlou lidi, aby za ně umírali. To mi láme srdce. Obětují přesně ty lidi, které my chceme osvobodit. Ale my je zastavíme. Postaráme se, aby se to už nestalo, aby dosud nenarozené generace získaly lepší svět, než jaký máme my.“

„Vše, co říkáte, zní hezky, ale důkaz přijde, až dojde na lámání chleba, že?“ řekla Liv.

Zeširoka se usmál. „Ano! A to chci od tebe, Liv. Zhmotňuj. Teď hned. Ultrafialovou. A přemýšlej. A pověz mi, na co myslíš. Nepotrestám tě, ať řekneš cokoli.“

Poslechla a nasála to prazvláštní, neviditelné světlo, nechala se jím prostoupit a cítila, jak jí bere emoce a posouvá ji k hyperracionalitě, k téměř cizí inteligenci, která jako by nikomu nepatřila. „Jsi praktik,“ řekla plochým hlasem. Pod vlivem ultrafialové se intonace zdála jako zbytečná přítěž. „Možná taky trochu romantik. Zvláštní kombinace. Celý den plníš úkoly a já uvažuju, zda nejsem pouhý poslední bod seznamu. Nepoznám, jestli je to předehra ke svádění, nebo jen rád obdivuješ ženy.“ Zčásti se polekala toho, co řekla – jaká troufalost! Ale místo toho, aby začala rudnout, ponořila se ještě hlouběji do ultrafialové netečnosti.

Princ čtverácky řekl: „Málokterý muž se nenechá unést ženami, které jsou unešeny jím.“

„Takže v tom druhém se nemýlím.“ Upoutal ji, ohromoval ji, ale nedotkl se jí, i když měl možnost. Nesklonil se k ní, když spolu mluvili. Probouzela v něm zájem intelektuálně, ale ne tělesně. „Jenže tohle není svádění.“

Nezdál se zcela potěšen. „Želbohu mi oheň, který mě znetvořil, vzal i potěšení těla. Ne že bych tím opovrhoval. Ale neskotačím tolik jako zelení.“ Jeho tvář byla znehybněná jak jizvami, tak luxinem, jímž si protkal kůži, a tak bylo obtížné vyčíst z jeho výrazu něco jiného než povšechný dojem, ale Liv si připomněla, že to neznamená, že by neměl hluboké a silné pocity. Jeho oči vířily divokými barvami, ale Liv připadalo, že ty oči byly jediným ukazatelem jeho emocí, když něco intenzivně prožíval. Dělalo to z něj něco jako šifru.

Ultrafialoví milovali šifry. Pořádné šifry.

„Víš, kdo jsem byl?“ zeptal se Barevný princ.

„Ne.“

„A já ti to neřeknu. Víš proč?“

„Protože nechcete, abych to věděla?“ hádala.

„Ne. Protože ultrafialoví se hrozně rádi ryjí v záhadách. A když tě nenalákám, aby ses začala vrtat v něčem, na čem mi nezáleží, možná budeš dost chytrá na to, abys vyšťourala něco, co nechci, aby se rozkřiklo.“

„Ďábelsky chytré,“ řekla uznale.

Vystřelil z něj luxin a dal jí herdu do hrudi. Zavrávorala, vymanila se z pout ultrafialové barvy a zjistila, že ji něco pevně drží kolem krku.

Liv sebou mrskala a přitom cítila, že ji cosi zdvihá do vzduchu. Ne, nejen do vzduchu. Přímo visela nad okrajem balkonu a jediné, co ji drželo, byla luxinová pěst, která svírala celou její hlavu. Chytila tu pěst a snažila se vytáhnout nahoru, snažila se dýchat, uvolnit to sevření – panikařila a vůbec jí nedocházelo, že to je to poslední, co by si přála. Kdyby ji ta pěst pustila, zřítí se z téhle výšky a zemře. V hlavě měla horkost, všechny žíly jí nabíhaly, oči jí div neexplodovaly.

Barevný princ měl teď oči křiklavě červené a rozžhavené jako uhlíky. Zamrkal. Jeho oči zalila žlutá. Liv ucítila, že ji to zhouplo zpátky na balkon a pustilo.

Upadla a rozkašlala se.

„Já… Chromerie démonizovala naše činy,“ zachraptěl princ. „Doslova. Udělali z nás skutečné ďábly a já nebudu tolerovat ty, kteří nazývají dobro zlem a zlo dobrem. Já… jsem reagoval špatně.“

Liv se třásla a bylo jí trapně. Myslela si, že se rozpláče, a hrozně se za to na sebe zlobila. Byla přece Danavisová. Odvážná a silná, nezhroutí se jako malá holka. Byla žena, sedmnáctiletá. Dost stará na to, aby mohla mít děti. Nesesype se.

Vstala, uklonila se a nohy se jí trochu klepaly. „Omlouvám se, můj pane. Nechtěla jsem vás urazit.“

Podíval se na zátoku a opřel se rukama o zábradlí. Ztratil své cigáro. Zapálil si další. „Nemusíš se stydět za to, že se třeseš. Je to reakce těla. Viděl jsem totéž u těch nejotrlejších veteránů. Když se za to stydíš, děláš z toho slabost. Ignoruj to. Přejde to.“

Nasadila klidný výraz, jako by její tvář byla nakreslena ostrými tahy kajalové tužky. Zhmotnila ultrafialovou. Pomohlo to. Založila paže, jako by jí teď večer bylo chladno, ale ve skutečnosti chtěla skrýt, jak se třesou. „Nuže, můj pane?“

Naklonil hlavu. „Nuže?“

„Máte tedy pro mě plán.“

„Samozřejmě že ano.“

„Ale neprozradíte mi ho.“

„Jak chytrá dívka. Chci ti přidělit učitele, který by zodpověděl téměř všechny tvé otázky.“

„Kromě té jediné?“

Zakřenil se. „Ještě pár dalších věcí ti zůstane utajeno.“

„Kdo je ten učitel?“

„Dozvíš se to, až se setkáte. A teď jdi. Musím dokončit smutnější úkoly, než začne světlo skomírat.“

16. kapitola

Železňák stál před komnatami Androsse Guila, když vyšel Kip. Velitel byl stejně obrovský a hrozivý jako vždy, ale Kip už ho začínal lépe poznávat. Teď se velitel tvářil zvědavěji než kdy jindy.

„Už jsem viděl z té komnaty vycházet satrapy v daleko horším stavu,“ řekl Železňák.

„Opravdu?“ zeptal se Kip. Cítil se zničený.

„Ne. Jen jsem tě chtěl povzbudit.“ Železňák vykročil chodbou a Kip se držel vedle něj. „Kipe, zvu tě na trénink Černé stráže.“

Ach ano. Protože to chtěl můj otec. Ne proto, že bych si to zasloužil.

Kip si myslel, že to pronesl jen v duchu, jenže jakmile dořekl slovo „zasloužil“, zjistil, že jeho ostrý jazyk ho opět zradil.

Železňák se zastavil na místě. Obrátil se ke Kipovi a hrozivě na něj zablýskal očima. „Tys poslouchal za dveřmi?“ zeptal se.

Kip polkl. Kývl. Ale nechtěně!

Jenže tentokrát slova ne a ne dostat se ven. Všechny výmluvy vyschly v žáru Železňákova hněvu.

„V tom případě víš, že tě po čtyřech měsících musím ke stráži přijmout. Je jen na tobě, kolik ostudy nám oběma za tu dobu chceš udělat.“

Jako by někdo spoutal Kipovu hruď tlustým řetězem, hodil ho do moře a řekl, že má plavat domů. Železňák se dal opět do kroku a nezpomalil ani nezastavil, ani když opustili arcimágovu věž a přešli velký dvůr mezi sedmi věžemi Chromerie na široké schodiště, které mizelo v podlaze.

Když scházeli dolů, Kip si všiml, jak masivní je Chromerie. Nebyly tu jen ty obrovské věže, kruhový ochoz, který je spojoval ve vzduchu, a obrovské nádvoří pokryté tisíci lidí, kteří zde byli kvůli záležitostem Sedmi satrapií. To všechno pokračovalo ještě pod zemí, kde ústila obrovská síň. Strop byl dobrých dvacet stop vysoký. Byly zde základy všech sedmi věží a také mnohem více vchodů. Budovy, sklady, noclehárny, hostince, a dokonce několik obytných domů, to vše bylo zde v síni a na mnoha místech to sahalo od podlahy ke stropu. Něco bylo postaveno z kamene a něco z luxinu. Vše hýřilo pestrými barvami, a i když bylo tohle vše pod zemí, nebyla zde ani tma, ani zatuchlý vzduch. Všude jiskřily různobarevné krystaly jako lucerny, které odrážely světlo shora a vrhaly je v hojné míře po síni. Po obou stranách stropu byly umístěny velké větráky, které nasávaly a foukaly vzduch, takže byl všude nepřetržitý vánek. Uprostřed byla velká chodba a po jedné straně cvičiště.

„Na začátku každé nové hodiny se přidělují čísla. Některá čísla se nahodile losují, ale ti, kteří mají dědičné právo, a ti, kteří v předchozí třídě skončili u zkoušek těsně pod čarou, se vždycky vyzývají až naposled. Velká výhoda. Budeš bojovat o své místo, ale vždycky jen třikrát. Když si tedy vytáhneš číslo deset, utkáš se třeba s desítkou, jedenáctkou nebo dvanáctkou. To je jen začátek. V prvních týdnech je snadné posunout se nahoru a ještě snadnější spadnout dolů. Pro tvého otce mohu udělat maximálně toto: budeš si vybírat jako poslední. Nevybírej si moc vysoká čísla, nebo za to zaplatíš krví, ale ani nechoď moc nízko. Každý měsíc posíláme pryč nejhorších sedm kadetů.“

Železňák šel rázně, lhostejný k té podzemní nádheře. Kip šel ztuhle za ním. Držel si popálenou ruku. Schválně ji propnul a zašklebil se bolestí. Brzo stanuli se Železňákem před čtyřiceti devíti mladými muži a ženami. Všichni měli na sobě volné hnědé haleny a kalhoty. Všichni měli na pravém nebo levém zápěstí aspoň jeden pásek s barvou, kterou zhmotňovali. Kip věděl, že v Chromerii je více žen než mužů, v této skupině potenciálních Černých strážců však bylo jen osm žen.

Všichni byli starší než Kip, ale pořád mladí. Kip tipoval, že jim je mezi šestnácti a osmnácti. Všichni měli na levé straně prsou připevněný symbol psaný starým parijským písmem, jehož význam mohl Kip jen hádat. Zřejmě to byla čísla. Vypadalo to, že jsou podle těch čísel seřazeni, sedm řad po sedmi žácích.

Ze všeho nejvíc Kipa zaujal pohled v očích jeho nových spolužáků. Na něj se skoro ani nepodívali, měli oči jen pro Železňáka, k němuž vzhlíželi jako k bohovi. Třídní učitel vypadal stejně ohromeně jako ostatní. Byl to svalnatý muž, spíš menší, s hlavou oholenou do hladka a černou uniformou bez rukávů, takže byly vidět silné bicepsy.

Železňák pokynul, třída se rozběhla a za okamžik utvořila velký kruh. Nebyl dokonalý, někteří se strkali a přebíhali z místa na místo, ale Kip věděl, že je to docela nová třída, a tak to na něj udělalo dojem.

„Kipe,“ ukázal Železňák na Kipa, aby vstoupil do kroužku.

Ach ne.

Kip předstoupil.

„Toto je Kip Guile. Bude chodit s vámi do třídy. Jak víte, znamená to, že jeden z vás kadetů vypadne. Černá stráž je elita. Nemáme tu místo pro chudáčky. Nuže, Kipe, vyber si. Zápas trvá pět minut, nebo do doby, než jeden ze zápasících bude křičet o pomoc či bude knockoutován. Stejně jako u všech testování i zde platí, že kdo způsobí protivníkovi zranění s trvalým následkem, bude ze třídy vyloučen.“

Kip věděl, že prohraje. Ani nechápal pravidla. V životě se pral pouze s Ramirem ještě ve své staré vesnici, a vždycky – vždycky – prohrál. Schytávat rány, to mu šlo nejlíp.

„Máš nějaké otázky, nebo jsi připraven vybrat si své místo?“ zeptal se Železňák.

„Takže když člověk prohraje, vymění si místo s tím, kdo ho porazil, nebo se posune o jedno místo níž?“

„Není to aritmetika, Kipe.“

Ale co jiného by to bylo?

Železňák se zašklebil. „Posuneš se o jedno dolů,“ řekl.

Kip přimhouřil oči a dělal, že se dívá do dálky. „Vidím ve své budoucnosti bolest.“ Energicky namířil prsty jako pistoli na vysokého, štíhlého mladého Parijce, který měl na hrudi číslo jedna. Nikdo se nesmál. Možná se budou smát, až Kip dostane výprask.

Mladík vystoupil z kruhu a tvářil se, jako by měl obavy – zřejmě o Kipa. „Pravidla souboje, veliteli?“ zeptal se.

„Žádné brýle,“ pravil Železňák.

Kip a Jednička odevzdali brýle. Mladík byl modrozelený bichromatik.

Železňák si odkašlal. „A žádné předvádění, Křižáku.“

Křižák? On se jmenuje Křižák?

„Samozřejmě, pane,“ řekl Křižák. „Pane, co jeho zavázaná ruka? Mohu ji blokovat?“

„Nezaměřuj se na ni, ale jestli se poraní, nedá se nic dělat.“

Vyšší mladík rychle kývl a postavil se proti Kipovi. Kip viděl koutkem oka, jak na něj ostatní nevěřícně zírají. Postavu vypracovanou neměl, takže nikdo nevěřil, že by mohl vyhrát. Přijmi prohru se ctí, Kipe. Prohraj tak, aby tě respektovali aspoň za tvou statečnost.

Statečnost? Jsem to ale hňup.

Křižák vzhlédl a udělal z prstů trojúhelník: palec na pravé oko, prostředník na levé, ukazovák na čelo. Pak se touto trojicí prstů dotkl úst, srdce a rukou. Tři a čtyři, dohromady sedm. Věřící mladík. Kip mohl jen doufat, že bude pamatovat na slitování s bližním.

Křižák se otočil, zasalutoval Kipovi, přitiskl pěst k srdci a mírně se uklonil. Kip udělal totéž.

„Začněte,“ řekl Železňák.

Dlouhán se pohnul – a byl rychlý. Skočil na Kipa dřív, než mohl zareagovat. Vrazil do něj a zahákl za Kipem nohu, odblokoval jeho pěst a šťouchl do něj boky. Kip tvrdě dopadl a snažil se strhnout Křižáka s sebou.

Útlý chlapec se nechal povalit, omotal dlouhé končetiny kolem Kipa, ten vystrčil loket, ale Křižák byl tak blízko, že Kip do té rány nemohl dát sílu.

Mladík se pak nějak zmocnil Kipovy paže a převalil ho přes sebe. Křižákovy nohy sevřely Kipovu hlavu jako nůžky, stiskly – a pak tma.

Kip netušil, jak dlouho byl v bezvědomí. Rychle zamrkal. Dlouho asi ne. Všichni pořád stáli kolem.

„To je jedna prohra,“ řekl Železňák. „Máš deset vteřin do dalšího zápasu.“

Kip se vyhrabal na nohy. Několik spolužáků plácalo Křižáka po zádech a gratulovalo mu ke snadnému vítězství. Kip chtě nechtě nemohl k tomu hochovi cítit nic špatného. Odrovnal Kipa bez zášti, a aniž by mu způsobil zbytečnou bolest.

Druhý chlapec byl podsaditý, modrooký jako Kip, možná jen z polovičky Parijec, protože neměl kůži o moc tmavší než Kip. Uklonil se mu a Kip zase jemu. Přemýšlel, jaká bolest přijde tentokrát.

Kip a Dvojka kolem sebe ostražitě kroužili, ale chlapec se pořád díval nahoru a jinam než na Kipa. Ten nejdřív nevěděl proč. Pak ale uviděl chlapcovy oči. Objevily se v něm modré stíny a zmizely do bělma jeho očí. A dál dolů po těle. Shromáždily se v jeho pěstech. Kdyby ten kluk měl tmavší pleť, Kip by to ani neviděl. Byla to jedna z nevýhod světlé pleti. Proto se tahle stráž jmenovala Černá.

Protože však neměli brýle, chlapec mohl nasát jen maličké doušky modré, vždy jeden a pak další. Musel spustit oči z Kipa, podívat se na modré krystaly nad hlavou, vzít z nich, co jen šlo, a zaměřit se zpět na protivníka. Bez modrých brýlí to byl pomalý proces.

Pomalu kroužící Kip však dal chlapci dostatek času.

„Ach, sakra,“ řekl Kip. Zaútočil.

Kip vyrazil pěstí. Kluk ji odrazil. Druhou ranou Kip trefil jeho rameno – ale použil levačku. Cítil, jak mu praskají hojící se rány. Jako by strčil dlaň do ohně.

Dostal pěstí do žaludku, takže se zlomil v pase a další rána dopadla na paži. Kip zavrávoral a díky tomu pohybu neschytal naplno další ránu, mířenou na jeho nos.

I tak mu však vytryskly z očí slzy. Mrkal a uhýbal, překvapený, že ho chlapec nechal na pokoji a nevyužil situace.

Potom však Kip zjistil, proč to chlapec dělá.

V jeho rukou se formovala modrá hmota a pomalu se roztahovala jako roztavené sklo.

Kip se po něm vrhl a chopil se nedokončené hmoty. Jakmile se konečky jeho prstů vnořily do krystalizující struktury, ucítil náhle, jako by se s ní propojil, jako by ji zhmotnil sám.

Skrze otevřený luxin cítil druhého chlapce, jeho vůli, před chviličkou tak soustředěnou a najednou roztříštěnou a zmatenou, když Kip zasáhl do jeho čarování. Kip chlapci hmotu vytrhl a zapečetil ji.

Modrá luxinová hůl byla zahnutá, jak po ní chlapec chňapl, ale pořád byla vysoká jako on a v průměru měla taky dost na to, aby ji Kip mohl pohodlně udržet v ruce. Chytil ji zavázanou levou rukou a ignoroval bolest. Švihl s ní chlapce přes kolena.

Křuplo to, a kluk, stále ještě ohromený, šel k zemi. Ani se nepokusil o nějaký pohyb. Jen tam stál jako osel. Zkroutil se, a Kip se nad něj postavil a opřel mu konec hole o hrdlo.

„Konec zápasu!“ zvolal Železňák.

Kip odstoupil. Při zhmotňování modré bylo snadnější poslouchat rozkazy než při zhmotňování zelené.

Chlapec na zemi kňoural, napůl omráčený a jen pomalu se sbíral.

„Veliteli, pane,“ řekl Křižák. „Co to bylo?“

Železňák se mračil. „Něco, co učíme až v dalším ročníku. Kipe, kdo ti to ukázal?“

Kip zvedl bezbranně dlaně.

„Zlomení vůle. Trenére Fisku?“

Svalnatý učitel předstoupil. „Správně se tomu říká vynucená translucifikace. Luxin nemá paměť. Neexistuje váš nebo můj luxin. Jakmile se barvomág fyzicky dotkne otevřeného luxinu takové barvy, kterou dokáže zhmotnit, může ho použít. Tady se před chvílí stalo to, že spolu bojovaly vůle dvou barvomágů, a Kip zlomil Graznerovu vůli.“

Chlapec, kterého Kip právě porazil, řekl: „Ale… ale já nevěděl, co dělá!“

Trenér řekl: „Ani on to nevěděl. Nebo ano, Kipe?“

„Ach ne, pane.“

„Grazi, ty máš jen kliku, žes neskončil jako bezstarostný idiot,“ dodal trenér Fisk.

Chlapec v davu zašeptal: „Bezstarostný? Ne. Ale idiot… no…“

Několik lidí se zachichotalo. Pár z nich mělo v sobě tolik slušnosti, že se to pokusilo zamaskovat kašlem.

„Takže, Adrasteio, chceš vyzvat Kipa na souboj?“ zeptal se Železňák.

„Ach sakra…“ zamumlal chlapec. Byl to ten, který utrousil poznámku o Graznerovi.

„Pane, myslel jsem, že když jsem vyhrál, je hotovo,“ řekl Kip.

„A co tě k tomu vedlo? Výhra je jen začátek.“

Kip polkl.

Ani Adrasteia nevypadal, že by se ze souboje s Kipem radoval. On jediný ze všech zápasníků neměl náramek, který by ukazoval jeho barvu.

Měl rovné vlasy po ramena, stažené zlatým šátkem. Atašskou kůži a výrazně modré oči. Byl malý a štíhlý, ale v plandavé haleně a kalhotách vypadal možná na třináct. Ty vlasy vypadaly divně, ale co, Kip se v takových věcech nevyzná. Možná jsou teď dlouhé věci v módě. Ale taky má divné jméno a dost plné rty.

„Ach! Ty jsi holka!“ řekl Kip. Prostě mu to vyklouzlo.

Třída zařičela smíchy. Železňák si promnul čelo.

Vida, urazil jsem ji, a ani jsem se o to nesnažil. Ouha.

„Bez slitování, špekoune,“ řekla Adrasteia. Teď už viděl, že je stejně stará jako on. Patnáct, možná šestnáct, drobná a žádné křivky. Trochu hezká, ale nic extra.

Doufal, že mu to pořádně nenatře.

„Zaujměte pozice,“ řekl trenér Fisk. „Stejná pravidla jako předtím – a žádné lámání mysli. Ale to by u tebe neměl být problém, že, Teio?“

Adrasteia se na trenéra zašklebila a pak už se soustředila. Obrátila se ke Kipovi a velmi ledabyle se uklonila.

Kip taktéž. „Promiň, nechtěl jsem…“

„Nech si to, sádelníku Guile,“ řekla.

Několik studentů se hlasitě zasmálo.

„Ach, chápu, závidíš, protože mám větší kozy než ty,“ řekl Kip. Zrovna tohle bylo jemu samému odporné, ale skryl to domýšlivým úsměvem.

„Vidím tě nahého,“ řekla. „A tohle ti teda nezávidím,“ znechuceně odfrkla k jeho tělu.

Co to…?

Kip ale neměl čas přemýšlet, co tím mohla myslet, protože na něj zaútočila.

Nebyl v pohotovosti a nečekal to, tečka. Zvláště nečekal, že ho ve zlomku vteřiny kopne z boku do hlavy.

Ta pružnost! Ta elegance!

Ten úžasný pocit, když mu vytryskla krev!

Kip se už díval na svět ze strany. Ležel na zemi a vůbec nevěděl, kdy spadnul. Jako vždycky, když se mu něco stalo, provedl rychlou kontrolu. Jak zlé to je? Zas tak moc ne. Sice si možná vykousl kus tváře a jazyka, ale spadl hlavně překvapením.

To se stává, když vám malá holka málem urazí hlavu.

Objevila se v jeho zorném poli, stále v bojové pozici, kousek od jeho hlavy. Ležel na zádech jako placka a zeptal se: „Nic jinýho tam nemáš?“

To ji dopálilo. Udělala proti němu výpad.

Přikutálel se k ní rychle v naději, že ji chytí za nohu a strhne ji k zemi.

Uhnula, pokusila se ho přeskočit, ale on zpomalil a chytil ji ve vzduchu za nohu. Měl štěstí a popadl vnitřní nohu.

Adrasteia máchla drápy jako kočka a mrskla sebou, ale nemohla to už napravit. Spadla přímo na bok a vykřikla.

Kip se začal škrábat na ni a snažil se ji znehybnit – nějak využít svou váhu k vítězství.

Když už byl skoro na ní, její drobná pěst ho zasáhla přímo do krku. Zakašlal a zhroutil se.

V okamžiku ležel tváří k zemi, ona na něm a paží ho držela kolem krku.

Nějaký dospělý křičel, ale Kip slyšel jen hukot krve v uších.

Pak Adrasteia zmizela a kopala nohama ve vzduchu, jak ji Železňák doslova vytáhl za límec.

Železňák nechal zuřivou dívku spadnout před sebe na zem. „Řekl jsem dost!“ zaburácel. Šokovaná Adrasteia ztuhla. Pak zvadla. Všichni ve třídě se přikrčili, oči měli vyvalené a najednou zavládlo hrobové ticho. „Kipe!“ zařval Železňák.

Kip několikrát polkl. „Ano, pane?“ zeptal se a vstal, připadalo mu, že ten den snad posté.

„Všichni kadeti mají partnera do dvojice. Právě sis ho našel.“

17. kapitola

U večeře si Kip vzal své jídlo a posadil se sám na konec dlouhého stolu. Když se nesnažíš vetřít mezi ostatní, nezažiješ odmítnutí.

Adrasteia přišla a posadila se naproti němu. „Mám tě prý špehovat,“ řekla.

„Aha, dobrá klobáska?“ řekl Kip.

„Není špatná. Měl bys vidět, co dostávají hotoví Černí strážci.“

„Dobré jídlo?“ zeptal se Kip.

„Fantastické,“ řekla. Dloubla do svého jídla. „Myslím to vážně.“

„Ty fakt miluješ jídlo, co?“ zeptal se Kip.

„Myslela jsem to vážně s tím špehováním, na mou duši, na psí uši.“

„Já vím.“ Na psí uši? Po tak dlouhé době mezi námořníky a vojáky bylo neskutečně roztomilé slyšet někoho přísahat takhle.

„Ach.“ Zčervenala. Sklopila oči do talíře.

„Proč mě chce někdo nechat špehovat?“ zeptal se Kip.

„Jsi Guile.“ Pokrčila rameny, jako by se tím vše vysvětlovalo. Kip usoudil, že zřejmě ano.

„Pro koho špehuješ?“ zeptal se.

„Pro svého mecenáše, samozřejmě.“

„To jsem si myslel.“ Ve skutečnosti nic netušil. „Ale kdo je tvůj mecenáš?“

„To je trochu důvěrná otázka, ne?“ řekla.

„Takže ty mě špehuješ, ale já nemůžu klást důvěrné otázky?“ zeptal se Kip nevěřícně.

Zasmála se. „Jasně že to není důvěrné, Kipe. Jen jsem tě zkoušela.“

Aha, a já neuspěl.

„Znamená to, že mi to řekneš?“ zeptal se Kip napjatě.

„Co ti řeknu?“ dělala hloupou.

„Ty jsi fakt nemožná, víš o tom?“ dloubl si do ní Kip.

Zakřenila se. „Madam Lucretia Veranghetiová ze smussatské^4 větve rodu Veranghetiů. To je moje sponzorka.“

„Ty jsi z Ilyty? Nevypadáš jako Ilyťanka. Navíc jsem si myslel, že Ilyťané nemají rádi zhmotňování. Kacířství a tak.“

Její obočí vystřelilo vzhůru. „Ty vždycky hned vyhrkneš první věc, která tě napadne, co?“

„Ale už se lepším,“ řekl. Co provedl?

„Tohleto považuješ za lepší?“

Možná si prostě na zbytek života zašiju svou tlustou hubu. Kip si pomalu odkrojil další kus klobásy. Jeho prsty už se hojily, takže ho nebolelo, když ji vzal do ruky. Protahování prstů však byla pořád vražda. Samozřejmě, že když ty ruce použil k boji, moc si tím nepomohl. „Víš ty co?“ pravil. „Co kdybys mi řekla něco o sobě? Tak bych se pár vteřin nedostal do potíží.“

„Co bych vyprávěla?“ řekla Adrasteia. Z večeře ještě nesnědla ani sousto. „Můj otec je námořní kupec. Dováží koření a hedvábí, kam se dá. Většinu času je pryč. Matka je sladovnice v Odesse. Chtěla, abych po ní převzala palírnu. Místo toho jsem tady.“

„Není Odessa v Aborneji?“ zeptal se Kip. Matka ho toho o geografii moc nenaučila, ale věděl, že Abornea a Ilyta jsou dvě různé satrapie.

„Hlavní město Úžin, jedno z největších měst na světě.“

„Jak je tedy možné, že tvoje mecenáška je Ilyťanka?“

„Protože ona mě koupila jako poslední.“

Koupila? Kip se snažil nedat najevo překvapení.

Poklepala si shora na lalůček ucha. Bylo svisle nastřižené. „Ty to nevidíš?“ řekla.

„Ach!“ všiml si. Byla otrokyně – a on byl natvrdlý.

Ale nevysmála se mu. Řekla: „Často slýchám, že mezi chromerijskými žáky není otroků ani svobodných. Říká se tu hodně věcí, to je jasné, ale když se ti povede dostat k Černé stráži, je to opravdu tak.“ Neřekla to však zahořkle. Pokrčila rameny. Tady záleželo na tom, kdo byl kdo, a nešlo to nijak obejít.

„Tak proto se snažíš dostat k Černé stráži?“

„Děláš si legraci, že?“ zeptala se.

Kipův pohled musel být dostatečně výmluvný. Vzdychla.

„Víš, proč jsou v naší skupině skoro všichni starší než ty, Kipe?“

„Vidíš ten nedotčený pohled na mé tváři? Myslím, že to mluví samo za sebe,“ pravil Kip.

Na chvíli se zazubila. „Dostat místo u Černé stráže je to, o čem se většině z nás může jen zdát. Jen v naší skupině jsou čtyři dědiční: děti Černých strážců. Křižák, Rig, Aram a Tana. Zaručuju ti, že všichni se učili bojová umění od chvíle, kdy udělali první krůček. Když jsi otrok a projdeš v testech, osvobodí tě – ačkoli musíš přísahat na službu u Černé stráže. Když jsi majitel toho otroka, Chromerie ti vyplatí pěkný balík za to, že převzala tvůj majetek. Veranghetiové sem za ta léta umístili pěkných pár tuctů Černých strážců. Je to jedno z nejlukrativnějších obchodních odvětví. Já se k tomu nachomýtla trochu náhodou. Rodina, která vlastnila mě a mou matku, měla dceru, která byla stejně stará jako já. Chtěli, aby se uměla bránit. Trénovala jsem s ní, aby měla partnerku. Když zjistili, že možná budu umět zhmotňovat, prodali mě madam Veranghetiové. Poslední rok mě nechala vycvičit a já musela trénovat každý den, celý a se spoustou nejlepších mistrů, abych se sem dostala.“

Strávit celý život jako něčí majetek a pak se vycvičit k tomuhle? „Takže říkáš, že se nemusím cítit špatně, že mě zmlátila holka?“

„Dávej si bacha, tlouštíku.“

Usmál se o okamžik později, protože hned nepoznal, že si dělá legraci.

Zatvářila se sklesle. „Promiň, to nebylo… nedošlo mi, že jsi citlivka… neměla jsem… promiň.“

Nastalo trapné ticho.

„Slyšela jsem, že jsi málem prošel v Mlátičce,“ řekla.

„Málem.“ Kip Málem. Další připomínka toho, jak je nemožný. Ale ona to zcela zjevně myslela v dobrém. „Vlastně mám jedno speciální nadání,“ řekl.

„A to je?“

Kip ztišil hlas. „Je to tajemství. Nesmíš to nikomu říct. Hrozně na tom záleží.“

„Dobře,“ řekla a nahnula se blíž.

Podíval se doleva a doprava, jako by byl nervózní. „Umím dobře čistit talíře,“ zašeptal.

Čirý zmatek. Viděl, jak přemýšlí: Slyšela jsem dobře? Ukázal na svůj prázdný talíř.

Zasmála se. „Tohle platí i pro mou mecenášku!“

Byla roztomilá. Sakra, jak byla roztomilá! Její úsměv Kipa zasáhl přímo do hrudi a polechtal totéž hloupé, ošklivé, směšné místo, které doteď zaujímala Liv. Kip vzdychl. „Já vím, že jsi ke mně milá jen proto, že ti to přikázali, ale líbíš se mi.“

Něco v jejích očích umřelo. Podívala se jinam. Viděl jí potlačované emoce na rtech, které v jedné vteřině prošly čtyřmi různými výrazy. Rychle zamrkala. Vstala a beze slova odešla.

Tak, Kipe, drahoušku, jak to první den šlo?

Popudil jsem si proti sobě učitelku; dostal jsem facku od starého muže a zmlátila mě malá holka; řekl jsem před třídou, že jsi byla děvka; zničil jsem něčí sen dostat se k Černé stráži; a rozplakal jsem milou dívku. Ale jinak to bylo skvělé!

A bolí mě ruka. Přitiskl ji na desku stolu a snažil se ji natáhnout tak, jak to měl dělat pořád. Vzalo mu to dech. Okamžitě přestal. Dýchal. Měl co dělat, aby mu nevytryskly slzy.

Kip vstal a vyšel z jídelny. Jeho Černý strážce ho následoval. Byl to vysoký, vyzáblý muž s červeným prstencem v duhovkách, na nose měl hranaté brýle s červenými čočkami, za zády zastrčenou pistoli, jatagan u jednoho boku a katar u druhého. Nebyl to jeden z Černých strážců, kteří byli v Tyreji.

Když Kip došel na noclehárnu, ještě nebyla tma. Bylo mu to jedno. Padl do postele a ani se nepřikryl. Byl vyřízený.

Jeho den však ještě neskončil.

Něco do něj dloublo. „Co děláš v mé posteli?“ utrhl se na něj kdosi.

Opravdu?

Kip ani neotevřel oči. „Prdím tady, abych ti ji zahřál.“

„Vysmahni.“ Tentokrát mu ten někdo dal pěstí do ramene. Moc to nebolelo. Kip se díval skrz štěrbinky očí, viděl pohyb, který mířil k němu, a připravil se na úder. „V týhle posteli chci dneska spát já.“

„Je trochu malá, ale myslím, že se můžeme pomazlit,“ řekl Kip a posadil se.

Tyran byl velký, ale bledý a těstovitý. Takový ten kluk, který moc brzo vyroste a ztloustne, a později si nevšimne, že už ho všichni ostatní dohnali.

„Vypadni z mý postele, buřte,“ řekl tyran.

Kip si protřel oči. Ostatní chlapci v noclehárně se dívali, ale předstírali, že si rozestýlají postele a svlékají tuniky. „U šikany je vždycky ten problém,“ řekl Kip, „že nového kluka nikdy neodhadneš. Vsadím se, že to tě trochu děsí, co?“

„Cože? Vystřel, tlusťochu!“

Kip loudavě vstal. Tyran měl hnědé, nakrátko ostříhané vlasy, silnou čelist, velký nos, byl obtloustlý, ale hodně urostlý. „Myslíš, že jsem ještě nikdy neviděl tyrana? Že mě nikdy nikdo nešikanoval? Oba víme, jak to chodí. Já budu dělat takový to: ne, nemlať mě! A ty, protože jsi tyran, mě prostě budeš muset praštit znova. A pak…“

Nebo všechny tyhle nesmysly přeskočím.

Kip dal tyranovi pěstí do nosu, jak nejlíp uměl – a opravdu se trefil. To slastné křupnutí! Tyran šel k zemi a nezmohl se na slovo. Krev mu namalovala knír a bradku, které mu ještě nestačily narůst.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se Kip chlapce, který teď ležel u jeho nohou.

„Euio,“ řekl kluk, stále ještě omráčený, a držel si nos. Zvedl se na všechny čtyři, tedy vlastně na tři, protože jedna ruka byla zaneprázdněná.

„Elio?“

Elio začal vstávat. „Já tě zabiju, ty malej…“ Dle zásad správného boje měl Kip nechat kluka vstát a pak se prát dál.

Kip ho praštil do obličeje, až se rozplácl po podlaze. Skočil na Elia, vyrazil mu dech a zkroutil mu paži za zády. Sedl si na něj.

Najednou si Kip připadal, že má vše chladně pod kontrolou.

Elio řekl: „Nakopu ti prdel, ty malý hovado. Budeš litovat dne, kdy ses narodil.“ Očividně se již oklepal ze šoku. „Pusť mi ruku!“

Elio sebou škubal, skákal a snažil se Kipa ze sebe shodit, ale ten se jen posunul víc dopředu, až kluk zařval a přestal se bránit. Zkroucenou ruku znal moc dobře, i když to většinou zažíval z té druhé strany. Tam doma Ramir často donutil Kipa rýt obličejem v zemi, až musel křičet, vztekat se a cítit se ponížený. Nutil ho líbat hlínu a říkat odporné věci. Bavil se tím, a pak ho teprve nechal vstát.

Tyran nepřestal. „Já tě zabiju, ty malej tlustej parchante. Nemůžeš mě držet věčně, počkej, až se dostanu ven, pak si budeš hlídat záda. Budu tam. Počkám si na tebe a nemysli si, že vyvázneš s jednou ranou pěstí.“

Kipovi najednou došlo, že si hraje s ohněm. Tahle bitva neměla vítěze. Teď byl v pozici silnějšího, takže on bude vypadat jako ten zlý, když toho využije. Normálně by to pokračovalo tak, že by dal Eliovi ultimatum jako třeba: „Odvolej to!“ nebo něco podobně hloupého. Elio by odmítl a Kip by byl v pasti. Kdyby ho nechal vstát, Elio by se zítra vrátil a pravděpodobně by Kipa ztřískal do němoty. Kdyby Elia mučil a zkroutil mu ruku, nezpůsobil by mu trvalé následky, ale mnozí kluci by to nevěděli, a i kdyby se mu Elio podvolil, Kip by v očích všech ostatních v noclehárně vypadal jako krutý bastard. Nebo hůř: kdyby někdo zasáhl dřív, než by se Elio vzdal, Kip by vypadal nejen jako kruťas, ale ještě jako slaboch.

Kip otálel a řekl: „Elio, možná na to nevypadám, ale jsem tvrdší než ty, jsem podlejší, chytřejší a vždycky zajdu dál, než si ty troufneš.“

„Nech si to, sráči,“ řekl Elio, který z Kipova váhání vycítil slabost. „Ouu! Začni škemrat hned, ty hnido.“

Kip byl najednou z toho všeho unavený. Co to říkal Železňák? ‚Výhra je jen začátek.‘

„Elio, chtěl jsem ti dát šanci, abys to mohl odvolat. Jenže ty nic odvolávat nechceš, jsi příliš hloupý a mě už tahle hra nebaví. Než odejdeš na ošetřovnu, chci, aby sis zapamatoval jednu věc: ten milosrdný jsem tady já.“

Kip stále držel Eliovu paži zkroucenou, Kip mu ostře zalomil levačku a opřel se do toho celou vahou.

Eliova paže křupla. Všichni zírali s otevřenou pusou. Z kůže vykoukl kousek zkrvavené kosti. Elio řval. Byl to vysoký jekot. Od kluka by člověk takový zvuk vůbec nečekal.

Kip z něj slezl. Čtyřicet hochů s vykulenýma očima sledovalo, jak se Elio plazí pryč, krvácí a fňuká. Pak vstal, vyplížil se z noclehárny a držel si zlomenou ruku. Nikdo z chlapců mu nepomohl. Nepřišel ani žádný vychovatel.

Když se Elio vytratil dveřmi ven, Kip se podíval na svého Černého strážce: vysoký, štíhlý mladý muž stál v temném rohu opřený o stěnu. Všechno viděl a nepochybně byl připravený zakročit, kdyby se Kipův život ocitl v ohrožení. Jinak by nezasáhl. Jen se díval, oči se mu třpytily a tvářil se neutrálně.

Kip si s předstíranou nonšalancí lehl zpátky do postele a předstíral, že okamžitě znovu usne. Hlavně mi dejte pokoj. Otočil se zády k chlapcům, kteří si něco špitali, žasli a dokola si opakovali příběh, který nebylo třeba opakovat. Všichni to viděli.

Kip jen dělal, že spí. Chlapci nakonec zhasili svíce. Ve tmě Kip znovu prožíval bitvu u Garristonu.

Muž, kterého hodil do táborového ohně; kůže se mu odlupovala z obličeje, jako když se kuře přichytí na pánvi. Oči mužů, jejichž tváře byly zkřivené hněvem a kteří se snažili Kipa zabít, potěžkávali zbraně, když Kip propadl dírou ve zdi. Padal, padal. Nohy, které ho kopaly ze stovky různých stran.

Pach střelného prachu ve vzduchu.

Radost, když čepel zajela do muže, rozřízla jeho tělo, vyprostila se z něj a osvobodila krev i duši.

Všude kolem vojáci, pozvedávající muškety. Kip, střílející jim do obličejů kule z jejich vlastních mušket.

Oční bulva, modrá jako moře, ležící na dlažební kostce, hlava, ke které patřila, ulétla neznámo kam. Oko zíralo na Kipa. Zíralo. Obviňovalo. Vrahu.

Co jsi to udělal?

Vzpomínal si, jak ho Ramir, vesnický tyran, vždycky přepral. Mysleli si, že Ramira naverbujou do armády krále Garadula. Kip u Garristonu zabíjel vojáky – kluky – kteří nebyli o moc starší než Ramir. Kluky, kteří byli pravděpodobně nahnáni do vojenské služby. Nevinní, kteří dělali špinavou práci.

Někdy si myslel, že by Ramira nejradši zabil, když byl ještě chlapec. Když ještě nevěděl, co to znamená. Tenkrát, když ještě netušil, jak je to snadné.

Co se to ze mě stalo za zrůdu?

18. kapitola

Gavin vložil do trubky nálož velkou jako pěst, pak vytvořil tenký dlouhý prst ze zeleného luxinu a prostrčil nálož trubkou pod hladinu. Za poslední dva dny se v tom hodně zlepšil, ale pořád se na nálože nemohl spolehnout. Byly vytvořeny z propletených vrstev žlutého a červeného luxinu, které obalovaly vzduchovou bublinu. Šlo o to, aby ta úplně nejvnitřnější vrstva byla vytvořena co nejledabyleji. Luxinová bublina splaskla a nestabilní žlutý luxin byl vystavený vzduchu. Tento nestabilní luxin se změnil ve světlo a zažehl červený luxin. Další a další vrstvy dělaly postupně totéž, takže vznikla dostatečně silná exploze, která odstranila útesy.

Zacházení s výbušninami, které jste záměrně vytvořili tak, aby byly nestabilní, byla napínavá práce. Někdy nálože vybuchly hned, jak se dotkly útesu, jindy po několika minutách nebo vůbec.

Karris usměrňovala loď, někdy pomocí bidla, někdy pomocí vesla.

Tentokrát přišla exploze ještě předtím, než Gavin stihl dát pryč trubku. Ta mu vyletěla z rukou a moře pod jejich lodí se rozbouřilo. Gavin vlnu čekal, ale trubka, která vystřelila do vzduchu, ho vyvedla z rovnováhy. Klopýtl nazad. Jindy by mu nevadilo, že sebou plácne do vody, ale teď byla plná úlomků korálů, ostrých jako břitva, které výbuch vynesl k hladině.

Gavin už si namočil nohu ve vodě, ale Karris ho stihla chytit za pásek. Zabrala. Najednou se přetočil zpátky do člunu, a jak padal, podrazil jí nohy.

Gavin se začal kutálet, aby nepřevrátil jejich malé plavidlo, a najednou ležel na Karris. Zasmál se. „Dobrý postřeh!“

Pohled v jejích očích byl tak intenzivní, že na chvíli myslel, že se mu zastaví srdce.

„Slez – ze mě,“ zasyčela. Tělo měla ztuhlé. Asi si ten kratičký pohled špatně vyložil. Na okamžik by přísahal, že…

„Promiň,“ pravil. Zvedl se. „Dobrý postřeh,“ řekl znovu. Přitiskla se k němu na chviličku? Zvedlo se její tělo k němu, aby jejich dotek trval o trošičku déle? Podíval se na ni.

Slunce v zátoce pálilo stejně jako uplynulé dva dny. Gavin si hned první den svlékl košili, aby se neuvařil, a Karris, která se první den cudně pařila, to vzdala druhý den a zůstala jen v přiléhavé černé košilce. Když ji teď viděl na zádech, štíhlé břicho obnažené, nohy kolem jeho těla, kůže rozzářená zlatým sluncem a potem – zastavil se mu dech a myšlenky se mu rozutekly. Snažil se nedívat na její prsa, jenže nepovedlo se.

Kouknul se jen na chviličku, ale všimla si toho.

Gavin znenadání v hlavě uslyšel ostrý hlas svého uvězněného bratra: „Takže ty si to vezmeš, co, bratříčku? Budeš se s ní milovat a vydávat se za mě? Chceš slyšet, jak bude v záchvatech vášně křičet moje jméno?“

Kdyby šlo o kteroukoli jinou ženu, využil by té chvíle a přitlačil. Začal by ji líbat a nechal ji rozhodnout se: chce odmítnout? Dobře, k čertu s ní. Šel by si dál po svých. Nebo by s větší pravděpodobností řekla ano, a pak by se s ní vyspal a opustil ji usměvavou – ale opustil ji. Aspoň něco by udělal.

Karris byla jediná žena, která ho ochromila.

Pamatoval si, jak vedle ní ležel v jejím pokoji, v domě jejího otce. Bylo to tak dávno. Vzpomínal si, jak líbal ta prsa, hladil její tělo, jak s ní mluvil, když se blížilo svítání. Milovali se několikrát za noc, nezkušení, ale naléhavost a vášeň vítězily nad neobratností. Musel zmizet dřív, než ji služka přijde probudit.

I když byli tehdy tak mladí, nedospělí, oba dobře věděli, že jejich láska je předem odsouzena k zániku. „Přijdu si pro tebe,“ slíbil Dazen.

Vrátil se, jak slíbil, ale ona byla pryč – otec ji odvezl, jenže to on tehdy nevěděl; myslel si, že ho zradila – a její bratři si na něj počíhali. Tehdy založil požár, který je všechny zabil: bratry, sluhy, otroky, děti, majetek, naději.

„Provedl jsem ti mnoho špatného,“ řekl jí teď. Vstal. „Všeho lituju. Promiň.“

Podal Karris ruku, chtěl jí pomoci vstát. Na chvíli to vypadalo, že odmítne, ale nakonec se ho chytila, vyskočila na nohy a nepustila ho. Stála blízko, ale její blízkost byla výzvou. „Nechceš upřesnit, za co žádáš mé odpuštění?“

U Garristonu řekla: „Znám tvoje velké tajemství, ty parchante.“ A vrazila mu facku.

Z čehož nic moc nepoznal. Měl spoustu tajemství po mnoho let. Mohla si myslet, že něco ví, a přitom být na míle daleko od pravdy. Jeho tajemství číslo jedna si během té řádky let vynutilo mnoho dalších tajemství.

A těmi tajemstvími myslel lži.

Jak moc jsi chladný, Gavine? Jak oddaný svému cíli? Už jsi kvůli němu zabíjel. Mohl bys to udělat znova?

Byli stovky lig od nejbližšího chromerijského zvěda. Kdyby Gavin řekl Karris celou pravdu a ona by přísahala, že ho prozradí nebo zničí, mohl ji zabít.

Jak prosté. Jak jednoduché.

Ve férovém boji by proti němu měla slušnou šanci. Její výcvik u Černé stráže z ní udělal silného protivníka. Jenže proti arcimágovi se zkrátka nebojuje fér.

„Jen je mi to líto,“ řekl Gavin. Odvrátil se.

Nepustila jeho ruku. Pořád ji tiskla, dokud se jí nepodíval do planoucích očí. „Když nepřijmeš zodpovědnost, není to žádná omluva. Když ani nedokážeš pojmenovat to, za co se omlouváš, nedal jsi mi nic. Absolutní odpuštění si nevyprosíš tak snadno, ne po tom, co jsi udělal. Ode mě ne.“

Gavin se pokusil vymanit z jejího sevření. Odmítala ho pustit.

„Pusť, nebo poplaveš,“ řekl Gavin chladně.

Pustila ho.

Ženská zatracená. Tak hrozně ho rozčilovala. Tím spíš, že měla pravdu. Ksakru s ní!

Ale zabít ji nemohl, to dobře věděl. To by radši nechal celý svět lehnout popelem.

Vzala luxinovou trubku na umisťování náloží a podala mu ji. „Ještě pět náloží, a kanál bude hotový,“ řekla. „Musíme si ale pospíšit, abychom to dodělali, než přijde odliv. Pak můžeme začít stavět základy vlnolamu.“

Pracovali, dokud na obloze byla pro Gavina trocha světla. Karris usměrňovala loď, vytvářela formy a dávala pozor, aby se drželi linie, kterou si vytyčili.

Vlnolam se měl skládat ze tří stěn se dvěma velkými otvory: jedním pro lodě, připlouvající do zátoky, a druhým pro ty, které odplouvají. Kanály vedoucí k otvorům se klikatily mezi korály a byly vyznačeny bójkami. Když přijde hrozba útoku, zdejší lidé můžou bójky odstranit. Bude to pořádná fuška, pomyslel si Gavin. Při stavbě Žluté zdi se leccos naučil, ale tam měl k ruce tisíce dělníků a několik tuctů barvomágů.

Jak milé, že postavil Barevnému princi tak skvělou obrannou zeď.

No, podruhé to bude lepší než poprvé… tohle tu zanechá lidem z Tyreje – nyní svým lidem – a udělá ještě pár dalších věcí, aby měli odkud začít při zakládání nového města. Pak odejde.

Udělali si malý táborák a Karris upekla trochu ryb, které nalovila, když Gavin spal. Vzbudila ho a společně se najedli.

„Promiň,“ řekl, „mohl jsem ti s tou večeří pomoct.“

Podívala se na něj jako na hlupáka. „Stavíš tu devátý div světa. Večeři opravdu můžu udělat já.“

„Není to fér, že?“ řekl Gavin. „Bez tebe bych to nezvládl, ale bude to zase ‚Ta věc, kterou postavil Gavin Guile‘, stejně jako Žlutá zeď.“

Zavrtěla hlavou. „Ty jsi pro mě záhada, lorde arcimágu.“

Nevzpomínal si, že by usnul, ale když se vzbudil uprostřed noci, byl přikrytý dekou. Ve slabém světle ohně viděl, jak Karris sedí a dívá se do tmy. Pocítil k ní neskonalý vděk. Celý den tvrdě pracovala a teď zůstává celou noc vzhůru.

Samozřejmě seděla zády k němu a k ohni, aby si uchovala noční vidění. Gavin a většina infračervených dokázali přizpůsobit své oči tak, že viděli naprosto jasně i ve tmě, ale Karris nechtěla o své noční vidění přijít ani na vteřinku.

Gavin se posadil a už na ni chtěl zavolat, že ji vystřídá na hlídce, když uviděl, že se jí třesou ramena.

Nechvěla se. Plakala. Gavin neviděl Karris plakat už celá léta.

Věděl, že až zjistí, že ji při tom vidí, nebude mít radost, ale vstal a položil jí ruce na ramena. Ztuhla.

„Budu hlídat,“ řekl jemně.

„Nedělej to, Gavine,“ řekla. Její hlas zněl syrově, na pokraji slz.

Co nemám dělat? Nedotýkat se jí? Nic neříkat? Nemám odcházet?

„Dneska by měl Tavos narozeniny,“ řekla a dalo jí velkou práci, aby ta slova zněla srozumitelně. „Málem jsem si na to ani nevzpomněla.“ Tavos. Její bratr. Zemřel při požáru. Byl to zlý člověk, krutý, vrtkavý, jeden z těch chlapců, kteří se Gavinovi pošklebovali tak, že uvěřil, že jestli proti nim té noci nebude bojovat, zabijou ho. Ale Karris to neviděla a možná bratrovu špatnou stránku nikdy ani nevnímala. A i kdyby ano, pořád to byl její bratr. „Jen mi všichni strašně chybí. Koios…“ Zdálo se, že chce ještě něco říct, ale nemůže.

Koiose měla z bratrů nejradši. U něj jediného Gavina mrzelo, že ho zabil. Byl mezi nimi alespoň zpola slušnou osobou.

A pak se Karris rozplakala. Otočila se k němu a on ji chytil do náručí. Neříkal nic, protože si pořád nebyl jistý, jestli se mu to všechno jenom nezdá. Věděl, že ať řekne cokoli, bude to špatně.

Někdy, když je muž takhle zmatený, je jeho nejvyšším posláním jen stát a objímat.

19. kapitola

Kipovi se zdálo, že je zelený padlý mág, honí ječící děti a vraždí je nožem a ohněm. Probudil se vzteklý, uslzený, krvežíznivý. I po probuzení v něm zbyla trocha hněvu z těch fantasmagorií.

Když uprostřed noci vylezl z postele, protože potřeboval čůrat, doprovodil ho Černý strážce. Tohohle muže Kip nikdy neviděl. Muž jen mlčel, šel vedle Kipa a na chvíli ho nechal za sebou, než se ujistil, že na záchodě není žádný vrah. Směšné.

Byla úleva vylézt ráno z postele, i když se Kip vůbec necítil odpočatý. Několik starších studentů z druhého ročníku přišlo a nahnalo nováčky do jídelny.

Kip byl vyhládlý, ale nedostal o nic víc jídla než všichni ostatní ve frontě. Stál na konci řady a najednou dostal strach. Stoly byly rozestavěny v dlouhých řadách a studenti si posedali se svými přáteli.

Které já nemám.

Kip měl vlastně pravý opak. Zahlédl Elia, který měl ruku ovázanou tlustými obvazy a zavěšenou na rameni. Chlapec mluvil se svými kamarády, ale když uviděl Kipa, okamžitě zmlknul a zbledl.

Měl bych tam jít. Měl bych jít a sednout si k nim, odzbrojit ty jejich řečičky, předstírat, že se nic nestalo a dožadovat se svého práva sedět s nejtvrdšími hochy ve třídě.

Neodhodlal se však k tomu.

Teprve teď zjistil, že dnes ráno nemá žádného Černého strážce. Rozhlédl se po řadách studentů, stolů, jídla, sluhů a otroků. Od Černé stráže nikde nikdo. To mu jaksi sebralo poslední špetku sebedůvěry, kterou ještě měl, v jediném okamžiku odválo pryč kuráž. Viděli, co udělal. Usoudili, že nemá nárok na ochranu.

Pak Kip uviděl pár známých tváří: chlapce se zvláštními brýlemi, který včera seděl za ním ve třídě, a některé další ze cvičné třídy Černé stráže. Byli to odmítnutí – Kip to okamžitě poznal. Oni byli ti neohrabaní, inteligentní, oškliví, u Černé stráže stejně brzo neuspějí a budou se horko těžko snažit zapadnout zpátky mezi ostatní buď kvůli sobě, nebo kvůli svému pánovi. Samozřejmě že u jejich stolu bylo místo, protože se jich všichni stranili, jako by byli prašiví. Kip vykročil k nim.

„Umíš číst?“ zeptal se chlapec, když k němu Kip přišel. Jeho zaklápěcí brýle měly momentálně přes jedno oko modrou čočku a přes druhé žlutou.

Kip zaváhal. Třeba ho nechtějí? „No… ano?“

„Jestli ne, musíš se zapsat do hodin čtení. Jestli ano, musíš se podívat na rozvrh. Moment – ty jsi měl … ach, nevadí, samozřejmě že umíš číst. Řekl jsi magistře Kadah, ať se jde vycpat.“

„Opravdu?“ zeptala se vlídná dívka.

Kip ji ignoroval a věnoval se jídlu.

„Proč sis přišel sednout k nám?“

„Vypadali jste milejší než oni,“ řekl Kip a kývl hlavou ke tvrďákům. „Mám jít pryč?“

Všichni se na sebe podívali. Pokrčili rameny. „Ne,“ řekl kluk s brýlemi.

„Jak se teda jmenujete?“ zeptal se Kip.

Obrýlený chlapec ukázal na sebe: „Já jsem Ben-hadad,“ pak na tu vlídnou dívku, „Tiziri,“ pak na vytáhlého chlapce s mezerou mezi zuby, „to je Aras, a…“

Přerušil je dívčí hlas. „Hej, slyšeli jste už, jaký dostal Elio průklep od toho nového…“ Jakmile spatřila Kipa, zmlkla.

„A… tohle bude Adrasteia. To se ti povedlo, Teio.“

„My už se známe,“ řekl Kip suše.

Teia otevřela pusu, ale pak si jen zkroušeně sedla.

„Já to neslyšel,“ řekl Aras. „Jaký nový? Co se stalo?“

„Arasi,“ procedila Teia skrz zuby.

„Co je? Někdo se porval?“ vyptával se Aras.

„Nevím, jestli bych to nazval rvačkou,“ řekl Kip.

„Ty? Ty ses popral? S Eliem?“ žasl Aras.

„Zlomil jsi mu ruku natřikrát!“ řekl Adrasteia – Teia?

„Fakt?“ řekl Kip.

„Počkat, tys zlomil Eliovi ruku?“ zeptal se Ben-hadad. „Já toho kluka nesnáším.“

„Od toho sis poranil ruku?“ zeptala se Tiziri. Přes levou polovinu obličeje měla mateřské znaménko. Snažila se to zakrýt kudrnatými vlasy, ale marně.

Kip se podíval na svou zafačovanou ruku. Měl by si ji každý den natírat hojivou mastí. Dnes ráno zapomněl. Ani nevěděl, jestli odsud trefí na ošetřovnu. „Ne, ehm, to bylo tak. Prostě mě hodili do ohně.“

„Počkej, počkej, počkej. Musíš to vzít od začátku,“ řekl Ben-hadad. „Arasi! Nezírej na ně, nebo si všimnou, že mluvíme o nich…“

V tu chvíli se Aras, Teia, Tiziri a Kip všichni najednou podívali k Eliovu stolu a zjistili, že Elio a jeho kámoši zírají zase na ně. Trefa.

Ben-hadad si zamnul bradu, na které už rašilo strniště. „Marný,“ řekl. Odklopil z obou skel barevné čočky. Zadíval se na Kipa a jedno oko se zdálo o trochu větší než druhé. Kip slyšel o čočkách, které napravovaly špatný zrak, ale nikdy je neviděl. Rozčilovalo ho to. „Takže,“ řekl Ben-hadad Kipovi, „ven s tím.“

„O Eliovi? Přišel a několikrát mě praštil, tak jsem mu dal pěstí do nosu.“

Čekali.

Kip si nabral ovesnou kaši.

„Nejhorší vypravěč všech dob,“ řekla Teia.

„Tys ho praštil do nosu tak, že se mu zlomila ruka natřikrát?“ pobídl ho Ben-hadad.

„Podívejte,“ řekl Kip, „nebylo to nic velkýho. Opravdu jsem se bál a věděl jsem, že mě chce zmlátit, takže jsem… víte? Prostě jsem ho začal mlátit jako první. Zpanikařil jsem.“

„A zlomil mu ruku?“ zeptala se Teia.

Kip pokrčil rameny. „Říkal, že mě zabije.“

V jejich pohledech byla pochybnost i nezměrný obdiv.

Kip se rozhodl, že na to půjde s humorem. „Já mám taky jen jednu použitelnou ruku. Když si to se mnou přijde vyřídit, jsme si rovni.“

Nepobavilo je to.

„U všech svatejch,“ řekl Aras. „Viděl jsem tvoje pokusy, ale nenapadlo mě, že jsi až takhle dobrej.“

„Nevypadáš jako hajzl,“ řekl Ben-hadad. „Myslím ale, že tím se dokazuje, že jsi Guile.“

„Já jsem slyšela, že když bylo po rvačce, zlomil jsi mu ruku, protože tě nazval špekounem Guilem,“ řekla Tiziri. Očividně nebyla u Kipových cvičných zápasů.

Teia se svezla do židle.

„Takhle to nebylo,“ řekl Kip. „Opravdu. Všechno se odehrálo hrozně rychle, za tři vteřiny bylo po všem. Měl jsem štěstí. Vážně. Zeptejte se Teii, ta je větší drsňačka než já. Včera mi málem ukopla hlavu.“

„Co? Co?“ divil se Ben-hadad. „Teia?“

„Přidělili mi Kipa jako partnera,“ řekla Teia. Zašklebila se.

Ach, díky.

Ben-hadad se jí zeptal: „Partnera? Vy jste spolu zápasili? Myslel jsem, že máš zápasit až příští rok.“ Na chvíli vypadal, že ho něco ranilo, ale rychle to zamaskoval. „Přišel bych se podívat! Kadetko!“

Kip jen povytáhl obočí místo otázky.

Aras řekl: „Ben-hadad přišel minulé jaro a začal s lekcemi zhmotňování později než ostatní, ale zapsal se do jarní třídy u Černé stráže.“ Obrátil se k Teie. „Ale ty jsi říkala, že podle tebe je Černá stráž blbost. Nabíhat na meč kvůli ochraně idiotů je pro idioty. To jsi říkala.“

„Arasi, sedíš vedle Kipa Guila,“ řekla Tiziri.

„Já vím. Slyšel jsem to předtím. Co je ale… ach, ach! Teia určitě nemyslela, že tvůj otec je idiot, Kipe. Asi mluvila o Bílé. Chci říct, že to prostě je jeden nebo druhý… možná Červený? Ne, počkej, to je zase tvůj děda…“

„Arasi!“ řekla Teia.

Ben-hadad pravil: „Teio, ty jsi řekla, že se nechceš živit tím, že budeš ubližovat lidem.“ Zdálo se, že si Teiino tajnůstkářství vzal osobně a chápal to jako zradu.

„Ne!“ bránila se Teia.

„Tak co teda? Když se s tebou hádám, abys vstoupila k Černé stráži, tak říkáš, že jejich práce je hnus a debilita, ale teď přijde Kip a…“

„To s tím nemá nic společného! Všichni nejsme bichromatici, Bene. Ty jsi možná i polychromatik. Můžeš jít, kam chceš, dělat si, co chceš. Budeš tak schopný barvomág, že se nikdo nebude starat, kdo jsou tví rodiče. Já ještě nemám ani opravdovou barvu.“

„Máš barvu jako každý jiný. Lidi to jen zatím neberou v potaz, Teio. Mluvili jsme o…“

Teia mu odsekla: „Když to nikdo nebere v potaz, nikdo si mě ani nenajme. Možná za pět let bude více lidí uvažovat jako ty, ale zatím nemám jinou možnost. Jsem dobrá akorát tak na tohle. Copak to nechápeš? Snažila jsem se najít si jiného mecenáše. Nepovedlo se, a moje paní mi prostě přikázala, ať to zkusím u Černé stráže.“

„Nevěděl jsem, že ti to dala příkazem. Promiň,“ řekl Ben-hadad.

Kip si jen pomyslel, že to Teia zvládne, ale neřekl nic. To on nevědomky prozradil to tajemství. Doufal jen, že když teď bude mlčet, zabrání ještě větší pohromě.

„Tak ti mockrát děkuju, partnere,“ pravila Teia.

20. kapitola

Kip dojedl snídani a pořád se cítil hladový. Teia vstala a šla k seznamům na zdi. Nechala svou misku, lžíci i sklenici na stole a zdálo se, že to dělá i většina ostatních.

Ben-hadad a Tiziri vstali a odešli každý jiným směrem. Jen Kip a Aras stále seděli u stolu. Vytáhlý chlapec se s jídlem loudal. Ohryzek na jeho krku byl hrozně velký, takže vypadal jako obrovský, hodný sup.

„Máme něco dělat s těmi miskami?“ zeptal se Kip.

„Co?“ Aras se díval na nějaké dívky. Hezké, ve stejně jednoduchých uniformách jako všichni ostatní, zato ale s náramky a náhrdelníky. Bohaté. Nedosažitelné, nikoli však ve snech – alespoň podle Arasova zastřeného pohledu. „Miskami? Cože?“

„Máme si po sobě odnést misky?“ zeptal se Kip. Doma by patnáctiletému klackovi nikdo netoleroval, aby si po sobě neuklidil nádobí.

„To dělají otroci. Měl bys jít. Brzo začne první hodina.“ Aras dál zíral na děvčata.

Opustit stůl znamenalo vzdálit se z bezpečí a vrátit se mezi vlky. Nic se však nedalo odkládat. Kip vstal a zamířil k nástěnce. Prošel kolem několika starších žáků, kteří se šli zrovna najíst. Chlapec a dívka drželi paže u boků, v očích soustředěný výraz. Jídlo měli na modrých tácech, které si sami zhmotnili. Pomalu zvedali ruce a snažili se zvládnout otevřený luxin, aniž by si vylili pití a vysypali jídlo. Pak tácy téměř současně zapečetili.

„Ach ne, ach ne, ne,“ opakoval chlapec. Špatně zapečetil luxin, a když už byli skoro u stolu, jeho tác se rozpadl a miska i skleničky se rozbily o podlahu.

„Jedna nula pro holky!“ řekla jeho protivnice a zlehka položila svůj tác.

Chlapec si zaklel pod nos a pár dalších hochů, zřejmě jeho kamarádů, zaúpělo. Magistra vyskočila: „Uklidíš si to po sobě sám, Gerrade. Žádní otroci.“

Teia Kipa zastavila dřív, než došel k nástěnce. „Máme službu u zrcadel. Modrá věž.“

„Cože?“ zeptal se Kip.

„Nebyl jsi tu ten týden, co nás zaučovali, jak to tady funguje. Nic nevíš,“ řekla Teia. „A tak jsem si s někým prohodila službu. Budu s tebou celý týden v týmu.“

„Opravdu?“ pravil Kip. Byl to paprsek ve tmě jeho nevědomosti.

Už jí chtěl poděkovat, když řekla: „Ne, neděkuj.“

„Chtěl jsem jen…“

„Nedělám to kvůli tobě. Partneři často musejí sdílet trest toho druhého. Trest obvykle znamená, že propásneš pár hodin. Když uděláš kopanec, snížíš moje šance dostat se k Černé stráži.“

Skvělé. Další věc, kvůli které se můžu cítit provinile.

Teia ho zavedla k jednomu z výtahů, kde čekali spolu s asi padesáti dalšími studenty. Teia dnes neměla stažené vlasy a Kip se cítil jako hlupák, že si ji poprvé spletl s klukem. Blbče.

Přemýšlel, co asi teď dělá Liv. Jestlipak je vůbec naživu? Hloupé starosti. Pravděpodobně vraždí lidi. Kip tam přece stál, v předvečer bitvy o Garriston. Slyšel lži Barevného prince a dobře věděl, co byly zač: pomluvy a polopravdy. Ušlechtilé řeči, určené k zastírání pravdy.

S magií to bylo těžké. Na jedno nebo dvě desetiletí z vás udělá pána světa, a pak vás ovládne. Barvomágové přicházejí o rozum. Když lidé s ohromnou mocí zešílí, ohrožují všechny kolem. Zabít je nebylo pěkné, ale bylo to nutné.

Barevný princ říkal: „Nebudeme vraždit své rodiče, kteří nám po léta sloužili!“ Ale myslel tím: „Nechci zemřít, až se můj čas naplní. Chci všechna privilegia, která nám dle našeho nadání náleží, ale nechci kvůli tomu nic obětovat.“ I Kip to prohlédl, a Kip byl hlupák. Jak by to mohla neprohlédnout Liv?

Po několika minutách se Kip a Teia spolu s pár dalšími studenty dostali k výtahu.

„Máme štěstí,“ řekla Teia, „u zrcadel je sice nuda, ale horší je, když musíš strávit celé ráno tady u závaží a pak jdeš na cvičné zápasy k Černé stráži a nemůžeš skoro ani zvednout ruce.“

„Díky, můžeš mi o tom vyprávět,“ řekl jiný student. Kipovi připadalo, že ho poznává ze třídy Černé stráže. Jmenoval se… Ferkudi? „Mám celý týden službu u závaží!“

„Vyměníme si to s tebou,“ řekla Teia.

„Opravdu?“

„Ne,“ pravila Teia. Studenti se zasmáli.

Výtah zastavil asi v polovině věže a skoro všichni studenti se rozutekli na ochoz. Kip a Teia šli s nimi. Šest vnějších chromerijských věží bylo propojeno s centrální věží několika točitými ochozy, vedoucími vysoko nad zemí. Kip už po všech těch spojnicích šel. Věděl, že jsou bezpečné.

Přece by Chromerie nevystavila své barvomágy takovému riziku? Nebo ano?

Kip polkl a následoval Teiu. Povrch modré věže byl vybroušený do fazet, takže zářil na slunci jako miliony safírů. Kipovi by to vzalo dech, kdyby ještě nějaký měl.

„Nemáš rád výšky, co?“ zeptala se Teia, když přešli ochoz.

„Zrovna je nemusím,“ připustil Kip.

„Pak to pro tebe nebude žádná legrace.“

Kip se přinutil k mdlému úsměvu.

„Máš špatnou zkušenost nebo co?“ zeptala se Teia. „S výškami?“

„Tlustá atentátnice se mě pokusila shodit ze žluté věže,“ řekl Kip.

Nevěřícně se na něj podívala: „Hele, jestli nemáš rád výšky, je to v pohodě. Nemusíš si ze mě dělat srandu. Jen jsem se snažila s tebou mluvit.“

Kip otevřel ústa. Ne, tuhle bitvu nevyhraje.

Přišlo se vůbec na to, kdo chtěl Kipa zabít?

Jestli ano, tak mu to nikdo neřekl. Což mu připomnělo jeho doprovod od Černé stráže – pořád žádný neměl. Kip znovu dostal ten pocit. Přimotal se k něčemu velkému.

Někdo se ho pokusí zabít. Nikdo mu nevysvětlí proč. Dostane osobního Černého strážce, pak mu ho zase seberou, a nikdo se neobtěžuje Kipovi něco objasnit.

Zalez si do kouta, Kipe, a neotravuj dospělé.

Teia vedla půl tuctu studentů k výtahu v modré věži, kterým pak vyjeli až nahoru. Byly tam robustní dveře a pěkná chodba.

„Druhá polovina nejvyššího patra je určená pro satrapy a šlechtu, a taky pro náboženské slavnosti,“ řekla Teia. „V Den slunce se celé tohle patro otáčí, aby jejich polovina byla pořád čelem ke slunci.“

Za masivními dveřmi byla místnost plná ozubených kol, kladek, lan, přesýpacích hodin a zvonků. Byla tu obrovská okna. Ten jas Kipa na chviličku oslnil. Teia mu podala velké kulaté brýle s tmavými čočkami. Jakmile si je nasadil, už zase normálně viděl.

Unavení studenti, kteří měli směnu za svítání, vstali ze svých židlí a podali další směně tlusté kabáty. Někteří mumlali instrukce ke stavu jistých soukolí nebo lan. Pár z nich dalo k dobru nějaký ten vtip. Kip byl ztracený.

Nakonec se rozdělili. Kip a Teia si vzali kabáty a každý obsadili jednu židli. Bylo zde šest stanic, na každou připadli dva studenti, dvě židle, čtvery přesýpací hodiny, čtyři zvonečky, jedno obrovské zrcadlo, jehož průměr byl větší než Kip na výšku, a tři menší zrcadla.

„Celá Chromerie se během dne otáčí, aby byla vždy víceméně natočena ke slunci,“ řekla Teia. „Takže když vyjde slunce, musíme zrcadla naklánět vždycky jen nahoru a dolů. První zásada: nikdy se zrcadla nedotýkej rukou. Pokud bude nějaký problém, zavoláme si leštiče. Jsou nejlepší na světě, a když jim někdo obtiskne prst na jejich zrcadlo, hrozně vyvádějí.“

Zrcadla a kladky byly sice úchvatné, ale Kipovu pozornost upoutalo něco jiného: půl tuctu velkých děr v podlaze. Uprostřed byla jedna velká, nad ní šest zrcadel a ještě bezpočet menších.

„Světelné šachty,“ řekla Teia. „Aby barvomágové ve věži pod námi měli pořád dostatek světla, ať už jsou na temné straně věže, nebo když se připozdívá. Nakoukni tam přes okraj.“

Takže každý tým pomocí velkého zrcadla odráží světlo do dalšího velkého zrcadla nad prostředním otvorem, kde další zrcadla posílají světlo dolů.

Kip vystrčil hlavu přes okraj. Stěny byly dokonale rovné a pokryté hladkým stříbrným zrcadlovým povrchem, a zdálo se, že snad nikdy nekončí. V přílivu všeho toho světla nebylo možné dohlédnout na dno.

Kip si za chvíli všiml, že asi o čtyři patra níž se zeď v jednom místě rozestupuje a v proudu světla je nastaveno tři stopy široké zrcadlo. O něco níž sbírala světlo další podobná zrcadla v dostatečném rozestupu tak, aby si navzájem neclonila.

Kip couvnul a polkl. Tohle bylo geniální, dokonalé, a taky tu nebylo žádné zábradlí, které by službě u zrcadel zabránilo v pádu.

Lekl se, když cinknul malý zvoneček. Teia otočila přesýpací hodiny, propojené se zvonkem, a chytila za lano nad jedním menším bočním zrcadlem. Zatáhla za páčku, která pootočila zrcadlem o pár stupňů.

Světlo z menších zrcadel dopadalo do menších děr. „Zvláštní laboratoře, nebo polychromatici… nebo komnaty Kolorů,“ zodpověděla Teia Kipovu nevyřčenou otázku. „V každé věži je jen málo soukromých světelných šachet, takže je získají pouze ti opravdu významní. Naše práce je dost přihlouplá. Člověk si na to ale časem zvykne. My nic neměříme. To dělají zrcadloví otroci, ti při každém východu slunce všechno připraví a my už jen pohneme zrcadly, když zazvoní zvoneček. Jsme tu ve dvojici, abychom zůstali vzhůru, nebo pro případ, kdybychom potřebovali otevřít okna, nebo kvůli výměně zenitu.“

„Jistě. Výměna zenitu,“ řekl Kip a vůbec netušil, o čem mluví.

Práce nejdřív vypadala složitě, ale brzo už Teia dovolila Kipovi, aby tahal za páky a otáčel přesýpací hodiny.

„Už někdy někdo do těch děr spadl?“ zeptal se Kip.

„Minulý rok spadl chlapec do jedné menší šachty. Letěl čtyři patra na zrcadlo Modrého. Zlomil si páteř. Žil ještě šest měsíců. Taky se říká, že před pár lety se tady dva kluci poprali a jeden strčil druhého do velké šachty. Byl na místě mrtvý. Ten, co ho zabil, přísahal, že to byla nehoda. Nikdo mu nevěřil.“

„Co mu udělali?“ zeptal se Kip.

„Orholamův pohled.“

Kipův výraz říkal: Netuším, o čem to mluvíš. Už zase.

„U paty mostu na Velkém Jaspisu je takový sloup. Víš, co je Tisícihvězdí?“

Zrcadlové věže. „Jistě.“

„Správně, takže všechna zrcadla, včetně těch na chromerijských věžích, se natočí do jednoho bodu. Odsouzence přivážou v poledne do jejich ohniska. Barvomágové pak mají na výběr: můžeš se uvařit na slunci jako mravenec pod sklíčkem, nebo můžeš zhmotňovat. Když se rozhodneš pro zhmotňování, dopadne to stejně, jako kdybys natáhl příliš mnoho vody do slámky, praskneš.“

„To zní… nevýslovně odporně,“ řekl Kip.

„Taky to nemá být legrace. Pojď, je čas na přednášku. Myslíš, že bys to dneska mohl zvládnout bez potíží?“

Kip zkrabatil čelo a nechtěl opustit téma. „Ale já myslel, že otroci v Den slunce natočí Tisícihvězdí přímo na arcimága?“

„Ano. A co má být?“

„No, jak to, že ho to nezabije?“ zeptal se Kip.

„Je to arcimág. Dokáže cokoli.“

21. kapitola

Já to nedokážu.

Sedm let, sedm velkých cílů.

Byla to utopie, báchorka, bláznova ukolébavka. Gavin chtěl dokázat něco nemožného.

Teď ležel tak blízko vedle Karris, že se mohl hřát teplem jejího těla. Jako vždy měl neklidné spaní a noční můry. Včera v noci se mu zdálo o tom, že jeho bratr unikl z modrého pekla. Určitě se mu do snů promítl strach z toho, že přišel o modrou barvu. Snažil se na to nemyslet, stejně jako na bodání a tíseň v hrudi. Blížilo se svítání. Karris se každou chvíli probudí a odkulí se. Vstanou a budou pracovat. Dřív nebo později přijdou lidé z tohoto ostrova, a buď ho budou chtít zastavit, nebo s ním mluvit. Jestli ho budou chtít zabít, přijdou v noci. S nadcházejícím svítáním se snižovala naděje, že na něj zaútočí. Přežije další den.

Jeho první cíl byl dost jednoduchý, i když v něm dosud selhával, a sice říci Karris celou pravdu. Když se Barevný princ zmocnil města, Gavin se málem vzdal druhého cíle: zachránit lidi z Garristonu, kteří kvůli němu tolik trpěli. Teď byla spása na dosah. Další cíle již splnil: naučit se cestovat rychleji než kterýkoli smrtelník; podemlít půdu pod nohama některým Kolorům ve Spektrálu, vládnoucím orgánu v Chromerii. Na dalších cílech ještě pracoval. Vše – kromě vyzrazení pravdy Karris – směřovalo vesměs k jednomu cíli, jednomu velkému plánu, nad kterým se neodvážil přemýšlet, neboť tak by se mu zdál ještě nemožnější, než už byl. Jako by tím, že o něm bude uvažovat, prozradil tajemství a všechno by mu navždy proklouzlo mezi prsty.

Špatně by mrtvému bratrovi Sevastianovi oplácel. I jeho matka si zasloužila něco lepšího. Stejně jako Gavin.

Když nad tím tak přemýšlel, nebyl si vlastně jistý, jestli tím „Gavinem“ myslí sám sebe, nebo svého bratra.

Karris se k němu přitulila, ale ten drobný pohyb ji zřejmě probral, protože sebou cukla. Gavin pravidelně dýchal a dělal, že spí. Odsunula se, ale udělala to tak opatrně, aby ho neprobudila. Možná ho nenáviděla – a právem – ale pořád byla laskavá. Byla to jedna z věcí, které na ní miloval.

Minulou noc ji objímal, zatímco oplakávala bratra. Držel ji, dokud neusnula, a pak vstal a držel hlídku. Záviděl jí ty slzy, i když ho to dojímalo a bolelo za ni. Záviděl jí ten čistý žal kvůli zesnulému bratrovi, zatímco on kvůli živému bratrovi prožíval jen hrůzu a pocit viny. Nebylo divu, že se mu o Dazenovi zdálo, když na něj přišla řada se spaním.

Avšak ani po minulé noci se mezi nimi nic nezměnilo. Když už nic, tak čekal aspoň strohé poděkování. Pak by se věci vrátily k normálu.

Až na to, že nic normálního mezi nimi nemohlo vydržet. Karris nebyla hloupá, brzo si všimne, že Gavin nemůže zhmotnit modrou. Její otázky ho už tak znervózňovaly.

Pravdou bylo, že všechny jeho cíle se soustředily jedním směrem, kromě toho, že chce říct Karris pravdu – ten směřoval přesně obráceně. Karris znamenala pro jeho plány největší hrozbu. A Karris byla také imunní vůči lichotkám i nátlaku. Řídila se jen vlastním smyslem pro spravedlnost. Když bude přesvědčená, že je správné ho zničit, udělá to za každou cenu.

Nejmoudřejší by bylo naložit s ní jako s každou jinou překážkou a prostě ji odstranit.

Nemyslel tím, že by ji zabil. Mohl ji odvézt na jeden z vnějších ostrovů, kam obchodníci zavítají jen jednou za rok, a prostě ji tam nechat. Pak už by se nemohla plést do ničeho, co by udělal, jenže okrást o rok života ženu, které zbývá jen pět let, bylo trochu moc.

Gavin se posadil. Tohle nikam nevedlo.

Karris se právě vracela z lesa, kam si šla odskočit.

„Tentokrát žádné bodláčí?“ zeptal se Gavin.

Začervenala se při vzpomínce na tu nehodu. „Tentokrát jsem si dala lepší pozor.“

„Kdo se jednou spálí, podruhé si dá pozor, co?“ zeptal se Gavin, vstal a protáhl se. Taky musel jít na malou.

„Někdy to platí,“ řekla s divným pohledem v očích.

Gavin vkročil do lesa a začal močit. Před patnácti lety by mu bylo trapně, kdyby někdo stál takový kousek od něj, zatímco by si ulevoval. Častá přítomnost Černé stráže ho však téhle plachosti rychle zbavila. Zvláště když putovali divočinou a Černý strážce ho nespustil z očí.

„Gavine? Děkuju ti,“ řekla Karris.

Gavin čůral. Teď se mu nechtělo mluvit, ani se pobaveně zasmát tomu, že se nespletl, když čekal strohé poděkování. Odkašlal si. „Co myslíš? Přijde dnes Třetí oko?“ zeptal se.

„To se vsaď,“ řekla Karris náhle napjatým hlasem. Slyšel, jak odjistila pistoli.

22. kapitola

„Možná to ještě nevíte, ale tato hodina bude pro některé z vás tím nejdůležitějším, co se kdy naučíte,“ řekla magistra Hena. Byla neskutečně vysoká a taky neskutečně kostnatá, měla špatné držení těla, zkažené zuby a silné korekční brýle s bezbarvými čočkami, díky nimž vypadalo jedno oko větší než druhé. „Pro většinu z vás, chlapců, to bude jediný okamžik, kdy zakusíte, jak skvělé je stavět skutečné struktury z luxinu, takže je záhodno, abyste dávali pozor a věděli, co dělají ženy, pro které pracujete. Když v tom budete dobří, samozřejmě budete smět dělat i aritmetiku, takže větší část této hodiny věnujeme obyčejným úkolům, jako jsou počty a kreslířské dovednosti. Navrhování staveb je vědomost. Stavění je umění. To první můžete dělat všichni, to druhé je však vyhrazeno pro nejlepší ženy.“

Jeden z chlapců se zamračil a zvedl ruku. Vyvolala ho.

„Magistro Heno, proč nesmíme stavět?“

„Protože z luxinu smějí stavět jen superchromatici. Vaše oči, chlapci, nejsou tak dobré. Stává se, že své nedokonalé zhmotňování můžete dohnat vůlí a tím, že na problém nastříkáte dost luxinu. Nemůžete však vytvořit stavbu, které lidi mohou důvěřovat. Pouze ženy – ženy superchromatičky – smějí stavět. Riskovat život důvěrou v muže je nesmysl.“

„Ale proč, magistro Heno? Neumíme snad zhmotňovat?“ zeptal se chlapec. Zněl ukňouraně. Dokonce i Kipovi, který věděl, že je to nespravedlivé, to tak připadalo.

„Je mi to jedno,“ řekla magistra Hena. „Zeptejte se nějakého luxiáta nebo někoho, kdo vás učí teologii. Pro dnešek mezi vámi určím superchromatiky. Ano, vím, že jste ten test již absolvovali, ale stavitel nedůvěřuje, stavitel prověřuje. Pokud něco nelze prakticky dokázat, není to skutečné. Na břidlicových destičkách před vámi leží sedm luxinových tyčinek. Luxin je v nich perfektně zhmotněn jen na jediném místě. Udělejte v tom místě tečku křídou. Já budu mezi vámi chodit a kontrolovat, jak si vedete, a superchromatici půjdou sem dopředu.“

Kip se podíval na luxinové tyčinky a vzal do ruky křídu. Věděl, že je jedno, jestli uspěje nebo ne; obojí bude špatně. Byl chlapec a zároveň superchromatik. Divný. Když se zařadí do skupinky superchromatiků, vůbec mu to nepomůže, protože žádný z chlapců tam nebude s ním. Budou ho nenávidět za to, že je s holkami, a dívky ho taky mezi sebe nepřijmou. Ať to dopadne jakkoli, bude zkrátka jiný.

Jestli to Kip zkazí, magistra Hena hned pozná, že to udělal schválně. Znala výsledky dřívějších testů. Nevypadala jako typ, který by důvod „je mi trapné být klukem superchromatikem“ vzala jako přijatelnou odpověď.

Kip udělal značky. Bylo to snadné. Ostatní chlapci a dívky mžourali, dívali se na tyčinky z různých úhlů nebo proti světlu. Kipovi najednou začalo být líto dívek, které to nedokážou. Od kluků se čeká, že neuspějí. Nikdo nečekal, že by tímhle testem prošli. Jenže z dívek prošla polovina. To bylo dost na to, aby neúspěch znamenal ostudu. Neuspět znamenalo být jako kluci. Být druhořadým barvomágem. Viděl, jak se ty dívky trápí.

„Při tomto testu vám nepomůže, že se budete víc snažit,“ řekla magistra Hena. „Buď rozdíly vidíte, nebo nevidíte. Je to selhání, ale nikoli osobní. Nemůžete udělat nic pro to, abyste prošli. Buď jste se narodili s požehnáním, nebo ne. Odložit křídy.“

Buď jste se narodili jako požehnaní, nebo ne? Díky. Ještě lepší.

Magistra Hena chodila po třídě. Začala probírat studenty: „Dopředu, dopředu, ty zůstaneš, ty zůstaneš. Zůstaneš, zůstaneš, zůstaneš, zůstaneš.“ Stoupla si za Kipa: „Zůsta… ech…“

Podívala se na jeho tabulku a na tabulky jeho sousedů. Kip tušil, že počet testovacích sad je omezený a že magistra zkoumá, zda Kip náhodou nepodváděl a neodkoukal to od skutečné superchromatičky.

Očividně to o něm nevěděla. Skvělé.

„Vezmi si testovací tyčinky chlapce vedle sebe,“ rozkázala magistra Hena.

Kip se zapitvořil a třída se na něj podívala. Vzal křídu a rychle označil místa na chlapcově tabulce – samozřejmě že ten chlapec označil všechno špatně.

„Hm, chlapec superchromatik. To jsem neviděla už léta,“ řekla magistra Hena. „Výtečně. Dopředu.“

Rozdělila zbytek třídy a šla dopředu, aby promluvila k těm, kdo prošli. „Velmi dobře. Děvčata… a chlapče, postavila jsem vás sem dopředu, protože jste Orholamovi vyvolení. Můžete obdivovat krásy jím stvořené tak, jak zbytek této třídy ani světa nedokáže. To však znamená, že se od vás očekává něco více. Proto jsem některé z vás poslala dopředu, nikoli proto, že jste lepší než ostatní, když jste se náhodou narodili obdařeni tímto talentem. Máte lepší oči než ostatní, tím pádem se Orholamovi i mně zodpovídáte za to, že své oči dobře využijete. Je to jasné?“

„Ano, magistro,“ řekly dívky tiše.

Povytáhla obočí a podívala se na ně přes své tlusté brýle. Opakovaly to hlasitěji. Kip se k nim přidal, aby se ještě více nevyčlenil.

„Dobře. A teď počty. Je tu někdo z vás z Tyreje?“

„Ne? Ach, ten chlapec, samozřejmě,“ řekla, když Kip zvedl ruku. Pokračovala. „Ačkoli vše mluví proti Tyreji, zůstává pravdou, že kdysi dávno, ještě před příchodem Lucidonia, byla velkou říší. Možná se od jeho nástupu začala drobit, nebo Lucidonius uspíšil její pád. To je však téma na jinou hodinu. Tyrejská říše nám dala dobré i špatné. Jediné, co poslouží k účelům naší hodiny, je základní dvanáctková soustava. To díky Tyreji je náš den rozdělen do dvou polovin po dvanácti hodinách o šedesáti minutách. Někteří z vás Abornejců a Tyrejců se možná učili využívat dvanáctkovou soustavu i v počtech a aritmetice. Pokud ano, bude pro vás tato hodina mnohem, mnohem těžší. Tento početní systém je bezbožný a vy jej od nynějška nebudete používat. Bezbožný? ptáte se. Ano, rouhačský. Jak může být početní systém rouháním? Jak tedy může být početní systém založený na dvanáctce? Z čeho vychází náš početní systém? Ví to někdo?“

„Z desítky,“ řekla dívka v první řadě.

„Správně. Proč dává desítka smysl?“

Nikdo neodpovídal. „Prsty,“ řekl Kip, jelikož byl natolik drzý.

„Myslíte si, jak jste vtipný, ale i blázni mohou mít někdy pravdu.“

Kip se zamračil.

„Je to opravdu tak. Prsty na nohou a rukou. Takže jestli prsty na nohou a rukou jsou nejsnadnějším způsobem počítání pro primitivy a hlupáky,“ podívala se na Kipa, „zvláště před příchodem pergamenu nebo papíru, jak je možné, že nějaká společnost počítá na dvanáctky?“

Kip se ještě víc zamračil.

Dívka vzadu zvedla ruku. Magistra Hena ji vyvolala. „Tyrejští bohové měli šest prstů na nohou i rukou.“

„Přesně tak. Proto uslyšíte příběhy z různých pověrčivých koutů světa, kde se uctívají děti, narozené se šesti prsty na nohou i rukou. Slyšel jsi o takových příbězích, že, chlapče?“

„Jmenuju se Kip, a ne, nikdy jsem o tom neslyšel.“

„Možná byli tví rodiče na Tyreu nezvykle osvícení. Nebo žili v naprosté nevědomosti. To spíše.“

Kip otevřel pusu, ale zase ji zavřel. Kipe, nedělej to. Nezáleží na tom. Najednou dostal hlad.

Další hodinu strávili tím, že se učili používat počítadlo. Čtyři korálky ve spodní řadě se nazývaly pozemské korálky, jeden korálek v horní řadě byl nebeský korálek. Nejdřív jen počítali – sčítali a odčítali po jedné. Pak po dvou, pak po pěti.

Některé studenty to evidentně nudilo, protože se tohle učili už dávno. Jiní, jako třeba Kip, měli co dělat, aby stíhali základní počty. Nejhůře se ovšem vedlo těm, kteří se kdysi učili používat počítadlo ve dvanáctkové soustavě. Byli jako zkoprnělí – všechno, co se naučili, bylo špatně.

Další hodina už byla lepší. Učili se vlastnosti luxinu. Magistr z Ilyty s fretčím obličejem se mezi výkladem opíral o hůlku. Kipa překvapilo, že polovina posluchačů nejsou barvomágové, ale všichni byli chytří a nadšení. Byli to budoucí architekti a stavitelé Sedmi satrapií. I tito chlapci a děvčata měli studium placené z pokladen satrapů. Někteří byli příbuzní – druhý a třetí syn ze šlechtické rodiny, kteří se mohli vydržovat z vlastních peněz, ale i ti museli složit přijímací zkoušky.

Kip okamžitě poznal, že tyhle děti se s počítadlem učit nemusely.

Dneska se však probíraly hlavně základy. Na podpěrkách byly položené pláty z modrého luxinu, jednu stopu vysoké i široké a jeden palec silné. Doprostřed se kladla závaží, dokud se luxin nerozpadl. Totéž následovalo se zelenou a se superchromatickou žlutou.

Magistr Atagamo pak vybral studenty, kteří uměli vyrobit vlastní modré luxinové pláty. Každý z nich otestoval. Všechny se rozpadly při mnohem menší zátěži – zvláště ty, které zhmotnili chlapci. „Později se budete muset naučit nazpaměť, jakou minimální tloušťku musí mít modrý luxin, aby vydržel při určité zátěži. Prozatím si zapamatujte, že pracujeme s maximální silou. Luxiny, s nimiž pracujeme, jsou zhmotněny superchromaticky. Váš vlastní luxin vydrží méně. Zvláště to platí pro vaše luxiny, chlapci.“

Asistenti magistra Atagama pak položili na váhy hranatou vaničku, ukázali, že všechny její strany měří jednu stopu, vynulovali váhu a naplnili vaničku vodou. Kip si všiml, že všichni ostatní studenti si vše pečlivě zapisují.

Voda v této malé kádince vážila jednu sedmu, což byla základní jednotka váhy. Samozřejmě že taková jednotka byla pro běžné účely příliš velká, tudíž byla rozdělena do sedminek: sedm sedminek na každou sedmu. Kip vážil dvacet devět sedminek, jinak řečeno čtyři sedmy a jednu sedminku. Běžně se říkalo čtyři sedmy jednu.

Ale magistři ještě neskončili. Vylili vodu a poručili třem ultrafialovým barvomágům, ať naplní vaničku ultrafialovým luxinem. V té chvíli Kipovi došlo, že je v maléru – oni měřili úplně všechno! Když odpečetili ultrafialovou a ta se rozpadla v lehoučký, téměř neviditelný prášek, smetli jej do malého šálku a zvážili. Co se dalo, to se změřilo nebo zvážilo.

Kip chvíli psal čísla s ostatními studenty, aniž by věděl proč. Pak byli žáci vyzváni, aby sečetli hmotnost všech barev. Studenti, kteří to již uměli dobře s počítadlem, byli brzo hotovi. Kip za stejnou dobu stihl sečíst s bídou první dvě cifry.

Magistr Atagamo řekl: „Teď odečtěte váhu kubíku zeleného luxinu a přidejte hmotnost menší ženy, řekněme tak jedenáct sedminek.“

Čtyři dívky – ani jedna z nich nebyla barvomagička – měly výsledek prakticky v okamžiku, kdy to magistr dořekl. Kip nevěřil svým očím.

„Výborně,“ řekl magistr. „A nyní praktický příklad. Jste modří barvomágové a obsluhujete vahadla u výtahu v jedné z věží. Jedno závaží se zlomí v polovině. Je vyrobeno ze železa a váží šestatřicet sedminek. Kolik modrého luxinu musíte zhmotnit, abyste nahradili takové závaží? Jestli vaše závaží bude o víc než tři sedmy těžší než to původní, když se k němu přidá váha cestujících, kladka se rozbije a všichni se zabijou. Abychom vám ten příklad přiblížili, představíme si, že přijela delegace z vaší domovské satrapie, a jestli nebudete mít výtah připravený včas, uděláte jim ostudu a oni vám přestanou platit studium. Máte na to třicet minut. Když budete hotovi dříve, můžete odejít a zbytek dopoledne si udělat volno. Jestli ne, udělím vám za dnešek trestný bod. Začněte.“

Ostatní studenti se okamžitě pustili do práce, zato Kip věděl, že se výsledku hned tak nedopočítá. Nemohl zkrátka přidat bloky modrého luxinu o stejných rozměrech, protože takové závaží by bylo mnohem těžší než železné. Musel by vypočítat přesnou poměrnou část modrého luxinu tak, aby dosáhl stejné hmotnosti.

Nejlepší žáci již jezdili korálky na počítadle sem a tam. Kip to nikdy nemůže stihnout. Nevěděl, jak počítat zlomky. Mohl počítat sebevíc, a bez úspěchu.

Vždyť nemáš co ztratit, válečku, ne?

Kip něco naškrábal na papír, vstal a šel k magistrovu stolu.

Magistr se na něj shovívavě podíval jako na nepozorného studenta, který nepochopil zadání a jde se zeptat na vysvětlení. Kip mu podal papír.

Nakreslil jednoduše pruh modrého luxinu, kterým ovinul původní puklé závaží tak, aby poloviny držely pohromadě.

„Ty jsi Guilův levoboček, že?“

„Ano, magistře.“

„Je to poznat. Guilovic chlapci byli také velcí podfukáři.“

Kip polkl. Zbytek třídy při slově „podfukáři“ přestal pracovat. „Vy jste je učil, pane?“

Magistr Atagamo jen zkřivil ústa. Otázku ignoroval. „Nakonec se stejně budeš muset naučit s počítadlem, je ti to jasné?“

„Ano, pane.“

Starý muž odfrkl. „Na shledanou, malý Guile.“

„Takže jsem splnil úkol?“

„Dnes dostaneš nejvíc bodů ze všech. Ale už to nikdy nedělej.“

23. kapitola

„Nechte nás o samotě,“ řekla Bílá.

Železňák stál v komnatách Bílé, v nejvyšším patře arcimágovy věže uprostřed Chromerie. Velkými koly svého křesla mohla sama točit tak, že dojela po komnatě kamkoli, což neochvějně dělala navzdory tenkým zápěstím.

„Mou deku, prosím,“ řekla.

Podal jí něco jako pléd, který si před mnoha lety vlastnoručně utkala. Jako mnozí, kteří pracují hlavou, byla i ona velice pyšná na tu hrstku věcí, které vytvořila rukama. To byla asi jediná věc, u které by ji Železňák mohl považovat za pošetilou dámu v letech. Urovnal jí deku kolem nohou a překvapilo ho, jak moc jí končetiny zhubly.

„Vidíš?“ řekla. „I ty to poznáš, že, veliteli?“

Opravdu pošetilá stará dáma. Přistihla ho. Myslí jí to pořád líp než jemu. Byla to z obou úhlů pohledu dobrá připomínka. Je slabá fyzicky, ale ne duševně. Ani v nejmenším.

„Co poznám, madam?“

„Pche,“ řekla a trochu zakoulela očima. „Pro ty, kteří nejsou připraveni, je to kruté místo.“ Jako by říkala: umírám, připrav se, aby tě nedostali nepřátelé, až tu nebudu.

Děsila ho představa světa bez Orei Pullawrové na pozici Bílé, ale zároveň ho hřálo u srdce zjištění, že ho považuje za přítele.

„Vyprávěj mi, veliteli, ještě o tom, jak jste přišli do Garristonu a připravovali se na bitvu.“

A tak začal znovu vyprávět. Snažil se to říct tentokrát jinak, protože věděl, že každé jeho slovo bedlivě sleduje a snaží se z něj něco vydedukovat. Vyprávěl jí o přesunu jednotek, kolik mužů a barvomágů měla každá bojující strana, taky o nepřipravenosti tamní ruthgarské posádky. Tohle ji zajímalo poprvé. Teď to pro ni byla už jen pouhá čísla. Už je znala nazpaměť, analyzovala, jak přistupovali ke svému slibu věrnosti Tyreji a kdo se nechal podplatit. Teď ale hledala něco jiného.

Mluvil dvě hodiny. Vyprávěl jí o generálu Danavisovi, o tom, jak přišel sám – bez kníru – do Travertinového paláce, a jak Železňáka poslali pryč. Mluvil o tom, jak Gavin pohnul vozem, který blokoval brány, nechal muže, ať mu pomáhají s tím, co mohl udělat sám, a tím si je naklonil na svou stranu.

Při tom se usmála. Malý, vědoucí úsměv. Možná úsměv vůdkyně, která schvaluje postup jiného hráče.

Nevěděl, co se Bílá snaží zjistit, ale zcela jistě to ani vědět neměl.

„Vy nehrajete hazardní hry, že, veliteli?“ zeptala se.

„Ne, má paní.“ Jak to ví? Sice to nebylo nikterak obtížné zjistit, ale ona si to zjistila, zajímala se o to, a vzpomněla si na to, čímž se Bílá v jeho očích stávala ještě víc cizí a trochu z ní šel strach.

„Vždycky se mi to zdálo trochu divné. Připadáte mi jako typ, který tohle vyhledává.“

„Hrával jsem,“ přiznal Železňák. „Udělal jsem špatnou zkušenost.“ Zachoval neutrální tvář. Vyrovnanost je vždycky zapotřebí. Vědět, nad čím máte kontrolu, a nad čím ne. Pro Nuqabu nebylo v jeho myšlenkách místo.

„Můj manžel hrával devět králů. Tvrdil, že je průměrný hráč, ačkoli málokdy odcházel od stolu s menším obnosem, než s jakým přišel. Měl pověst laskavého hráče, který servíroval fajnový likér a vynikající tabák, a tak hrál se všemi možnými lidmi ze Sedmi satrapií. Když jsme byli tři roky svoji – a já se do něj teprve začala doopravdy zamilovávat – donutil mě jít s ním na jednu partičku. Kdyby to věděl předem, určitě by tuhle noc nevybral.

Přišel tam mladý šlechtic. Z rodiny Varigariů. Býval to rybářský rod, ale za Krvavých válek si polepšili. On tam přišel, nový a suverénní, a během noci prohrál menší částku. Pánové, s nimiž té noci hrál můj muž, byli bohatí, ale slušní, žádné hyeny. Viděli, co se děje. Řekli mladému Varigarimu, ať přestane hrát. Odmítl. Začal trochu vyhrávat, a tak pokračoval, a já viděla v jejich tvářích odevzdanost: prohraje trochu peněz, snad se tím poučí, tak ať. Přišlo svítání, a on neměl nic, a pak přišel okamžik, kdy vsadil svůj malý hrádek, jen aby zůstal ve hře. Viděla jsem ten pohled v jeho tváři. Vryl se mi do paměti. Víš, jak se cítil?“

Železňák to pocítil okamžitě a ta vzpomínka ho bodala a pálila. „Strach, ale i velké nadšení. V poznání, že jste život dotlačili k jednomu zlomovému bodu, je cosi silného. Je to šílenství.

Podívala jsem se na svého muže a nemohla uvěřit svým očím. Všichni ostatní zírali na mladého Varigariho. Manžel se díval na všechny ostatní. A já zjistila několik věcí najednou.“ Zakašlala do kapesníku a podívala se do něj. „Pořád se bojím, abych nezačala vykašlávat krev. Zatím ale, díky Orholamovi, ne.“

Usmála se, aby zahnala jeho obavy, a pokračovala. „Nejdřív o tom mladíkovi: ten malý obnos, který prohrál, nebyl pro něj zas tak malý, a ten malý hrádek zůstal pravděpodobně posledním jměním jeho rodiny. Pro něj to nebyla jen lekce; byla to pohroma. Za druhé – můj manžel nebyl žádný průměrný hráč. Měl šťastnou ruku a byl i dost při penězích, takže si mohl dovolit riskovat. Byl přeborník, ale takový, který schválně vyhrával jen zřídka, protože našel něco daleko cennějšího než drobné výhry a pověst velkého hráče devíti králů. Při každé hře ve skutečnosti odhadoval spoluhráče. Učil se nejen poznávat změny v jejich chování při hře, ale taky jejich reakce na vrtochy osudu a štěstěny. Je tenhle satrapa chamtivec? Soustředila se tahle Kolorka tak moc na oponenta, že přehlédla skutečnou hrozbu? Byl tenhle chytřejší, než si všichni ostatní mysleli?“

Bílá se provdala za někoho stejně chytrého jako ona sama. Děsivá představa.

Nic víc neřekla.

„A?“ zeptal se Železňák.

„A?“ ona na to.

„Bylo v tom nějaké ponaučení,“ pravil Železňák.

„Že by?“ řekla, ale její oči jiskřily. „Jsem už tak stará.“

„Znám vás příliš dobře a vím, že jste jen tak nebloudila ve vzpomínkách.“

Usmála se. „Když jsou na stole vysoké karty, veliteli, je dobré vědět, jakou roli v tom dramatu hrajete.“

Klasický problém u geniálních lidí: očekávají, že máte stejně bystrou mysl jako oni. Železňák netušil, o čem to mluvila. Nakonec to pochopil, nakonec vždycky ano, jenže musel si chvíli lámat hlavu. „Mohu, má paní?“

„Jak je libo.“

„Hrál lord Rathcore někdy proti pánu světla Androssovi Guilovi?“

Uchechtla se. „Asi záleží na tom, jak to myslíš. Devět králů? Nikdy. Věděl, že by to nedopadlo dobře. Člověk raději nehraje s těmi, se kterými ho čeká jistá prohra. Viděla jsem Androsse Guila při hře. Ohání se svým zlatem jako palicí a hraje o všechno. S Androssem nejde prohrát trochu zlata. Buď je z toho velká výhra, nebo ještě větší prohra. Hrát s Androssem by pro mého muže znamenalo buď přijít o velké jmění, nebo dokázat své skutečné schopnosti a zmařit všechny své snahy.“

„A kdybych se neptal na devět králů?“ tázal se Železňák. Ve skutečnosti se na ně ptal, ale ona mu očividně byla ochotná říct více.

Usmála se a on byl rád, že sloužil zrovna jí. Být velitelem Černé stráže znamenalo být připravený položit život za ty, které chráníte, bez ohledu na pocity. Za tuto ženu, i když křehkou a na sklonku života, by Železňák položil život rád. Teď řekla: „Povím ti jen toto: Andross Guile není Bílý, a neskutečně se tím užírá.“

Bílá však byla vyvolena. Orholam sám projevil svou vůli.

Jestli se ale Andross Guile užírá tím, že mu utekl post Bílého, možná to tak opravdu bylo. Jistěže ovlivnit volbu Bílé byla kacířská práce – ještě horší, práce bezvěrce. Železňák to nemohl pochopit.

Další logický závěr: lord Rathcore zabránil Androssovi Guilovi v získání toho postu a protlačil tam svou ženu Oreu – a to bylo snad ještě horší. Jestli byla volba Bílé poskvrněna činy lidí, znamenalo to, že je neplatná? Jak by mohl Orholam něco takového tolerovat?

A přesto byla Bílá svatá, dobrá žena. Snad na tom sama neměla podíl, nebo to nevěděla, nebo to zjistila až o mnoho let později. A co potom s tím? Abdikovat, protože někdo zfalšoval vaši volbu, ale nikdo jiný si toho nevšiml, ani vy sami? Možná by to Chromerii poškodilo ještě víc, než kdyby to člověk zkrátka nechal tak.

Otřáslo to Železňákovou vírou. Co to Gavin říkal na lodi? Vtipkoval o tom, že je Orholamovým vyvoleným – takový žert může být žertem jen tehdy, když sami nevěříte, že vás Orholam opravdu vybral.

Lord Rathcore zabránil pánu světla Guilovi v tom, aby se stal Bílým, ale nezabránil mu v tom, aby udělal ze svého syna arcimága.

Smýšlet o tom všem jako o politických manévrech vyrazilo Železňákovi dech. Nebyl tak naivní. Sloužil těmto lidem. Věděl, že i ti největší mají své mouchy. Věděl, že všichni mají hodně vysoké ambice. Ale určitě, určitě musí být několik málo věcí, které jsou svaté všem.

Znovu si vzpomněl, jak držel matčino krvácející tělo, křičel, modlil se k Orholamovi, modlil se, až si myslel, že mu pukne srdce i duše. Modlil se, aby ho Orholam uviděl, jen na jediný okamžik v životě. Jen jedinkrát ho uslyšel. A přece jeho matka zemřela.

„Kdo vyhrál? Tehdy v noci. Co se stalo?“ zeptal se.

Chvíli mlčela. „Manžel nechal toho mladíka vyhrát. Ale to je jedno.“ Bílá mávla pohublou rukou, jako by chtěla tu příhodu odvát. „Veliteli,“ řekla tiše, „rozesmutnila jsem tě. To je mi líto. Dovol, abych to uzavřela tímto. Je důležité, jakou roli v tomto malém dramatu hraješ, ale snad ještě důležitější je teď pro tebe to, jakou roli hraju já. Já jsem hazardní hráčka, veliteli, jen čekám, až Orholamovo oko vyjde nad obzor a odhalí pravdu. Hazarduju, a vsadila jsem se o rodinný hrad. Čekám, až se karta obrátí.“

„Bude válka, že ano?“ zeptal se Železňák.

Vzdychla. „Ano, i když před tím Spektrál zavírá oči. Ale nemluvila jsem o válce.“

Šel ke dveřím a tam se zastavil. „Co se stalo s tím mladíkem?“

„Později znovu hrál s někým jiným a prohrál všechno, jak to ostatně u hazardních hráčů bývá zvykem.“

24. kapitola

„Dovednost, vůle, zdroj a pohyb. To jsou nezbytné předpoklady pro vytvoření luxinu,“ odříkávala magistra Kadah. Měla výjimečné nadání. Dokázala i z magie udělat nudu.

Kip dnes seděl v zadní části přednáškového sálu, kručelo mu v žaludku a byl skálopevně odhodlán, že dnes neotevře svou nevymáchanou tlamu. Adrasteia seděla vedle něj a pozorně poslouchala; vedle ní byl Ben-hadad a jedna žlutá čočka mu pořád sklouzávala z brýlí, ač se ji snažil udržet na místě.

Spolu obsadili jeden malý dřevěný stolek. Seděli skoro jako přátelé.

Zatím to ale tak ve skutečnosti nebylo. Zatím ne. Oni Kipa neznali. Dovolili mu sedět s nimi, ale bylo to jiné. Blížilo se to však přátelství více než cokoli, co Kip za dlouhou dobu zažil.

Podíval se na Teiu. Viděla, že se dívá, a podívala se na něj s otázkou v očích.

Přesně v tom okamžiku je magistra Kadah přistihla při nepozornosti. Zatracená smůla. „Kipe, chtěl by ses o něco podělit s třídou?“ zeptala se.

Nedělej to, Kipe. Žádné chytré poznámky.

Problém byl, že vůbec netušil, o čem magistra hovořila, protože bloudil v myšlenkách. „Přemýšlel jsem o nestabilitě nedokonale vytvořeného luxinu,“ řekl Kip. Odhadoval, že magistra Kadah mluvila o dovednostech, a tak se zdálo, že se možná přiblížil skutečné otázce.

„Hmm,“ řekla magistra Kadah, jako by ji zklamalo, že Kipa nenačapala. „Velmi dobře.“ Přejela dlouhými prsty po okraji své rákosky a převrátila ji. Na zadní straně bylo barevné spektrum. Chvíli uvažovala, ale asi to v hlavě zamítla a šla ke stěně.

Otevřela v ní panel. Byl oslnivě třpytivý. Světelná šachta, došlo Kipovi. Bylo v ní pohyblivé zrcadlo a ona ho posunula do proudu světla. Po místnosti vystřelil čistý bílý paprsek a dopadl na bílou stěnu za studenty.

„Tohle je světlo jako takové. Základní kámen, z nějž se zrodí vše ostatní. A takhle si světlo představujeme my…“ strčila do proudu světla clonu. Na stěnu se promítly čisté barvy, od blankytně modré přes smaragdově zelenou, sytě žlutou a oranžovou, ze které by ovoce zbledlo závistí, a nakonec po jasně červenou.

„Tyhle barvy zhmotňujeme – samozřejmě tu není vidět infračervená a ultrafialová, které většina z vás nevidí. O tom si promluvíme později. Takhle jsou poskládány barvy duhy, je to tak, žáci?“

Ozývalo se mumlání. Barvy byly ve správném pořadí.

„Je to správně, žáci?“ opakovala nevrle.

„Ano, magistro,“ odpověděla většina třídy.

„Hlupáci,“ řekla.

„Tohle je světlo v našem světě,“ přidržela před paprskem skleněný hranol – prisma – který rozložil světlo do celého viditelného spektra. Na rozdíl od clony, kde byly zářivé barvy jedna vedle druhé, byly barvy přirozeného spektra rozděleny do souvislé řady, jenže ne rovnoměrně. Některé barvy zabíraly více prostoru než jiné.

„Zhmotňování se v určitém směru neliší od čehokoli jiného. Když se posadíte na špatně vyrobenou židli, praskne pod vámi a vy spadnete. Neslouží svému účelu. Se špatně zhmotněným luxinem je to stejné. V barevné řadě jsou určité stěžejní body. Sedm bodů, sedm barev, sedm satrapií. Takhle to chtěl Orholam. V těchto stěžejních bodech,“ ukázala do míst v barevné řadě, která korespondovala s jasnými barvami, jež předtím promítla přes clonu – „v těchto místech luxin nabývá stabilní formy. Stává se sám sebou. Stává se užitečným.“ Ukázala do míst v barevné řadě, hezky popořádku. „Chytřejší posluchač by se mohl zeptat, proč je tomu tak? Proč tyhle barvy?“ Magistra Kadah se nepříjemně usmála. Dělala to často.

Ráda dělá z lidí tupce, že ano?

Kip si všiml, že vzdálenosti mezi barvami nebyly stejné. Některé barevné pásy byly široké – modrá například zabírala obrovský prostor, zato žlutý a oranžový pruh byly tenké, ale červená už zase široká.

„Proč zabírá modrá barva tolik místa? Mohli bychom se podívat sem,“ ukázala na tmavší modrou, „a ve své lidské nedokonalosti to nazvat fialovou. Proč nemůžeme zhmotnit fialovou? Ví to někdo?“

Nikdo nic neříkal. Dokonce ani Kip.

„Je to jednoduché a zároveň je to záhada. Protože luxin v tomto místě nespolupracuje. Z fialové se stabilní luxin vyrobit nedá. Nefunguje to. Sedmička je svaté číslo. Sedm bodů, sedm barev, sedm satrapií. Nemá cenu snažit se násilím přinutit tuto záhadu, aby se podřídila vašemu intelektu. Místo toho se s tou záhadou smiřme, a až najdeme perfektní souznění s tím, čím nás stvořitel Orholam obdařil, budeme zhmotňovat perfektně. O toto se snažíme. Když nebudete přímo v centru jeho vůle, vaše modrá se rozpadne v prach, červená se rozplyne, žlutá vyprchá. Tyto body, tato dokonalost, splynutí s Orholamem je to, o co usilujeme pokaždé, když zhmotňujeme. Když to uděláme perfektně, staneme se nástrojem jeho vůle. To z nás dělá něco lepšího, než jsou ti omezenci, ti prosťáčci, normální lidé, kteří nezhmotňují, kteří světlo jen absorbují, ale nereflektují. Proto bichromatici – ti, co zhmotňují dvě barvy – požívají daleko větší vážnosti než ti, kteří zhmotňují jen jednu barvu. Bichromatici jsou blíže k Orholamovi, nasávají více z jeho svatého díla. Každá barva nás může něco naučit o tom, jaké to je být člověkem, a o tom, jaké to je být jako Orholam.

A toto pochopitelně i z arcimága dělá něco mimořádného. On je jediný člověk na zemi, který se dokáže perfektně sžít s Orholamem. Jen on vidí svět takový, jaký je. On sám je čistý.“ Podívala se přímo na Kipa a šla k němu. „A proto oponujeme všem, kteří by chtěli zneuctít svatého arcimága, nebo těm, kteří by chtěli zastínit jeho slávu a uvrhnout ho v hanbu.“

Tohle Kipovi vyrazilo dech. Nenáviděla ho proto, že zbožňovala jeho otce, a Kip ho uvrhl v hanbu?

Nejhorší na tom bylo, že to docela dávalo smysl. Nebylo to spravedlivé. On si nezvolil dobrovolně, že chce být levobočkem, ale i tak to pořád dávalo smysl.

„Pamatuj si, Kipe,“ řekla magistra Kadah tiše. „Teď nejsi nedotknutelný.“

Cože?

Ben-hadad zvedl ruku, čímž Kipa zachránil, a magistra Kadah ho vyvolala.

„Není to tak trochu dogma?“ zeptal se Ben-hadad. „Když je celé barevné spektrum tak nádherně nepravidelné, nerovnoměrné, není uspořádané vysloveně na základě sedmi barev, neznamená to tedy, že to dává prostor pro lepší pochopení? Chci říct – neexistují další stěžejní body?“

Další stěžejní body?

„Už jsem řekla, že o infračervené a ultrafialové budeme hovořit později.“ Po obličeji jí na chvíli přeběhl nehezký výraz, který říkal, že má v sobě dost nenávisti i pro Ben-hadada. A Kip už si málem myslel, že je jedinečný.

„Promiňte, paní magistro, ale to jsem nemyslel. Myslel jsem tajné barvy,“ řekl Ben-hadad.

Teia schovala tvář do dlaní.

„Ty jsi Kipův kamarád, že?“ řekla magistra Kadah.

„Co prosím? Ne. Tedy, ne tak docela,“ zamračil se Ben-hadad, protože to řekl důrazněji, než chtěl. „Chci říct, že ho znám jen krátce.“

„Aha,“ zahuhlala magistra Kadah. „Tohle je jedna z úvodních přednášek. Věnujeme se jen základním tématům. Ano, jsou i další, slabší stěžejší body. Někteří, jako třeba já, věří, že kdo chce využít těchto slabých bodů, nutí přírodu násilím do něčeho, co Orholam nikdy nezamýšlel. Někdy jsou ti, kdo chtějí využít nepřirozených barev, nazýváni kacíři.“

Kip se musel chtě nechtě podívat na Teiu. Byla bledá, ale jinak se tvářila normálně.

Magistra Kadah řekla: „Dle Orholamovy vůle existuje sedm barev. Těchto sedm je silných. Tolik víme. Jestli se chcete pouštět do debaty pro studenty pátého ročníku, počkejte si do pátého ročníku.“

25. kapitola

Kip dohnal Teiu cestou na cvičení Černé stráže. „Co to všechno mělo znamenat?“ zeptal se.

Neodpověděla hned. Nepodívala se na něj.

Došli k výtahu a museli čekat. Kip myslel, že mu odpovědět nechce, že je od něj jaksi nepatřičné, když to neví. Zahájil by konverzaci něčím jiným, ale nic ho nenapadlo.

„Víš, jak se stalo, že jsi superchromatik?“ řekla tiše.

„Jsem divný,“ pravil. Ačkoli pokud věděl, i kdyby se tím od ostatních odlišoval sebevíc, byla to čistá výhoda, nikoli stinná stránka. „A jak ses to dověděla?“ Nebyla s ním na hodině stavitelství.

„Všichni tady vědí o všech všechno, Kipe, zvláště o těch nových, navíc když jejich dědeček je Kolor a otec je arcimág.“

Ach.

„No ale,“ řekla a uvázala si na hlavu šátek, aby si stáhla vlasy, ale pořád se mu nepodívala do očí, „já jsem subchromatička. Barvoslepá. U dívek se to vyskytuje stejně vzácně jako superchromacie u chlapců, takže jsem stejně divná jako ty, jen s tím rozdílem, že ty se lišíš lepším způsobem.“

„Ale jak to funguje?“

„Červenou a zelenou vidím úplně stejně. Někdy se opravdu hodně snažím a přesvědčuju se, že ten rozdíl vidím. Ale nevidím.“ Začervenala se, jako by mu toho řekla víc, než chtěla. „Náš výtah,“ ukázala.

„Ale jak to souvisí s tajnými barvami?“

„Nijak.“

„A co jsou to tajné barvy?“

Podívala se na něj. „Náš výtah, Kipe.“

„Ty snad zhmotňuješ některou z…“

„Kipe!“

Nastoupili do výtahu. Nějaký starší student měl na starosti závaží. Studenty prvních ročníků k obsluze výtahů nepouštěli. Prý z toho bylo příliš mnoho úrazů.

Ne že by ho to příliš uklidnilo.

„Takže když se snažíme dostat k Černé stráži, co dělají všichni ostatní?“ zeptal se Kip.

„Pracujou,“ řekla Teia. „Každý druhý den v týdnu. A pak až do večera praktická cvičení. Ve zbylých dnech se zapisují na přednášky. Teorie barev, mechanika, rýsování, náboženství, aritmetika, hagiografie, politika, životopisy satrapů a tak. Udržet Chromerii v chodu vyžaduje hodně práce. Prý je pro studenty dobré, když poznají, jaká práce to je, takže jednoho dne, až skončí studium, to budou všechno vědět.“

„Jaké další druhy práce tu jsou?“

„Pro matné? Většinou úklid. Na každém patře, všechna okna, každé zrcadlo. Když budeš mít smůlu nebo dostaneš trest, přidělí ti úklid na latrínách, ve stájích nebo v kuchyni. Když toho starší studenti mají moc, vypomáhají mladší s pracemi, které vyžadují větší dovednosti nebo fyzickou sílu: zvedání závaží a vody, obsluha velkých zrcadel, nošení knih magistrům zpátky do knihovny. Bohatší studenti nebo ti, kteří mají štědřejšího mecenáše, si časem mohou dovolit přivést si na tyto práce otroka. Nebo si najmout sluhu, nebo chudší studenty.“

Jako tebe, došlo Kipovi. Ale mě ne. Už ne. Guile rozhodně spadá do kategorie boháčů.

„Brzo tě osloví zástupce nějakého mecenáše, Kipe. Jen si dej pozor, abys nešel moc pod cenu. Tváří se jako tvoji přátelé, ale jsi jim ukradený. Jsou to jen průzkumníci, těží z rozdílu mezi cenou, kterou je mecenáš ochoten zaplatit, a tím, na kolik je barvomág ochoten kývnout.“

Vyšli z arcimágovy věže na slunce. Kip řekl: „Ale já si s mecenášem nemusím dělat hlavu, ne? Chci říct, že jsem myslel, že za mě všechno platí otec.“

Zastavila se jako opařená. „O čem to mluvíš?“

Kip povytáhl obočí a nechápavě zvedl ruce. „Už jsem ti říkal, že jsem Guile. Sice levoboček, ale otec mě uznal.“

Překvapením otevřela pusu. „Chceš říct, že to nevíš? Myslela jsem, že proto sis dneska přišel sednout k Odmítnutým.“

„O čem to mluvíš?“ nechápal Kip. Najednou měl stažené hrdlo.

„Andross Guile se tě zřekl. A on je Červený. Jeho slovo je zákon. Proto už nemáš doprovod od Černé stráže. Proto musíš pracovat s námi ostatními. Proto se k tobě magistra Kadah takhle chovala. Teď jsi jako všichni ostatní, Kipe. Jen máš větší talent. A taky daleko víc nepřátel. Už nejsi Guile.“

Kip se zcela nepochopitelně zasmál. To byla ta nejlepší zpráva, jakou za celé týdny slyšel.

26. kapitola

Gavin usoudil, že na mystičku z jiného světa je Třetí oko dost pěkná ženská. Světle hnědé vlasy měla spletené do tenkých copánků a nahoře sepnuté trnovou korunou ze santalového dřeva, jejíž špičky byly natřeny na zlato. Snad jakási umělecká obdoba slunce? S těmi světle hnědými vlasy musela mít v sobě ruthgarskou krev. Byla oděná do bílých šatů po kolena, přepásaných zlatými šňůrkami, překříženými kolem jejího těla tak, že zdůrazňovaly centra tělesné energie podle starých pohanských mystických představ. Poslední uzel byl v jejím rozkroku a z něj volně visely konce šňůrky; další překřížení bylo na břiše, pak mezi ňadry a vše končilo smyčkou za rameny. Na tváři měla namalované zlaté proužky od tváří ke rtům na znamení dalšího uzle a poslední zlaté proužky na čele symbolizovaly spoj uprostřed čela, tam, kde měla třetí oko. Na obou rukou měla náramek, řetízky spojený s prsteny na všech prstech – něco jako rukavice bez prstů – také zlaté a symbolizující uzle i tam. Sandály měla zaprášené pískem, jak šla po pláži, ale určitě vypadaly stejně.

Sedm, případně devět uzlů, záleželo na tom, jak člověk počítal. Byl to pohanský zvyk.

Možná i kacířství, ale Gavinovi to teď ze všeho nejdřív připomnělo, že už příliš dlouho neměl sex. Ty uzle měly mít náboženskou symboliku, jenže praktický efekt byl, že ty šňůry obepínaly pohlednou ženu. Podíval se krátce na její prsa a pak do obličeje. Zatracená ženská, nehraje fér hru!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Oslnivá čepel.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.