Dračí král se proměnil. Paže a nohy se mu prohnuly, ruce zkroutily v pařáty. Zvětšoval se a zároveň mu ze zad vyrašila kožnatá křídla a dole ocas. Stopy lidskosti se rychle vytratily. Hřeben dračí přilby sklouzl dolů a proměnil se ve skutečnou tvář plazího vládce.

Během několika vteřin stál na místě rytíře v šupinové zbroji veliký zelený drak. Roztáhl křídla, která sahala téměř přes celou šířku rozlehlé jeskyně. „Přemýšlej, co děláš, Ysso! Tohle není hra!“

„Pro jednou s tebou souhlasím, otče.“ Čarodějka ukázala na mohutného draka prstem. Před rudýma očima se mu zablesklo. Drak polekaně zařval.

„Sbohem, otče...“

v nakladatelství FANTOM Print

Ohnivý drak

Ledový drak

Vlčí přilba

Stínový hřebec

Křišťálový drak

Dračí koruna

Král koní

Dračí stíny

DragonRealm - Zrození

Zahalená říše

Děti draka

Dračí kodex

FANTOM Print

2009

Copyright © 1997 Richard A. Knaak

Translation © Hana Vlčinská

Cover © Jan Patrik Krásný

ISBN 978-80-7398-671-1 (ePub)

ISBN 978-80-7398-672-8 (mobi)

www.fantomprint.cz

Barbaře Puechnerové, s vděčností za mnoho let rad a pomoci

I.

Bohužel, král musí zemřít.

Miklo Vinimus si krále Zuu vážil, snad ho měl dokonce rád, ale v zájmu míru musí Lanith zemřít, než jeho úsilí přinese ovoce. Ne že by byl svalnatý, šedivějící muž tak hrozný vládce. Miklo a několik ostatních však chápali, že moc, kterou začal shromažďovat, ho nakonec přemůže a pak se nekontrolovaně roztáhne po Dračí říši.

V ubikacích Řádu teď už budou všichni spát, kromě Hysitha. Tohohle rádoby mága se však Miklo nebál. Stařík měl jen zlomek Miklovy moci, sotva dost na to, aby se stal členem králova Řádu magie, a většinu času si ani nevzpomínal, jak se jmenuje. Dnes v noci hodně pil, a než Miklo odešel, nechal mu ještě silnější pití. Hysith rozhodně nebude nebezpečný. Lanith si ho tady nechává jen proto, že jsou lidští čarodějové pořád velmi vzácní. Zuu jich teď mělo tucet, ale většina z nich byla jenom o trochu lepší než Hysith.

Po smrti dračího císaře, která otevřela cestu nové generaci lidských mágů, byl Miklo ještě dítě. Předchozí generaci pronásledoval dračí císař a jeho služebníci, potom co draci málem prohráli ve válce proti Pánům draků. Lidští čarodějové, kteří onu legendární skupinu vytvořili, se snažili osvobodit lidi z dračího útisku a skoro se jim to podařilo. Spíše než dračí císař je porazila zrada ve vlastních řadách.

Štvanici dračího císaře uniklo málo čarodějů a většina jich měla jen nepatrné schopnosti. Každoročně se objevovali noví lidé s talentem, ale než se mágové stanou pro většinu obyčejných lidí víc než legendou, bude Miklo starý a vrásčitý. Jen v Zuu a možná v odlehlém Penacles se lidé setkávali s magií každodenně.

Jestli uspěji, už to nebude na dlouho. Bez Lanithova vedení se všechno rozpadne. Malý, snědý mužík tiše kráčel chodbami paláce. Plášť v barvě noci jen zdůrazňoval skřetí rysy. Řád magie sídlil v přestavěných stájích vedle paláce, dost blízko, pokud Lanith zatoužil po společnosti svých čarodějů, ale dost daleko, když si ji nepřál. Celé místo ještě pořád páchlo vzpomínkou na zpocené koně, jako ostatně celé Zuu. Fresky, které Miklo míjel, ukazovaly velkou vášeň místních lidí. Na všech byla zobrazena vznešená zvířata, koně při dovádění, dostizích i v bitvách. Království proslulo chovem koní, které kupovali dychtiví kupci ze všech koutů kontinentu. Koňskému lidu chov a výcvik zvířat zajišťoval dobré živobytí. Mělo to tak zůstat, ale Lanith byl příliš ctižádostivý vládce. Většina dračích králů byla mrtvá nebo ve zmatku, a tak Lanith usoudil, že je čas rozšířit území. Jeho skvělý Řád magie měl být jednou ze zbraní, které použije k uskutečnění své touhy. Zdálo se, že dokonce i koně jsou pro něj podružní.

Samozvaný nájemný vrah se tiše pohyboval loučemi osvětlenými chodbami, nevrhal však žádný stín. Trik, který ho naučila ona, fungoval dobře, dokonce lépe, než doufali. Přestože se začal učit používat svůj dar až na prahu dospělosti, rychle se ukázalo, že je schopný a obstojně mocný čaroděj. Řekněme, že ne tak mocný jako slavní Bedlamovi, ale dost mocný. Zkrácený výcvik mu zajistil vstup do Lanithova Řádu magie a vcelku spolehlivé postavení. Patřil ke schopnějším mágům řádu, a tudíž i k těm, se kterými se zacházelo lépe.

Bez jejího rychlého výcviku by se pochopitelně nikdy nedostal až sem, k vraždě krále. To kvůli ní se konečně odvážil podstoupit tohle veliké riziko, i když ona to po něm vlastně nechtěla. Miklův domov, Adderly, byl nezávislým baronstvím těsně na severu od Zuu a přitažlivým cílem tažení koňského krále. Už jenom proto musí Miklo Lanitha zastavit.

Adderly sestávalo z úrodné půdy, bráněné jen několika většími městy a jedním hradem. Od smrti místního dračího krále se zemi dařilo. Miklovi rodiče, sestra s rodinou a mladší bratr žili v srdci panství, poblíž hradu. Přestože je naposledy viděl před rokem, když odjížděl do Zuu, stále myslel na osud, který by je stihl, kdyby se Zuu vydalo do války. Adderly se proti králi koní nemohlo udržet. Jeho vojska by ho za den či dva smetla.

A nikdo by je nepodpořil. Nejbližší velké království, Gordag-Ai, leží mnohem severněji, příliš daleko, než aby jim pomohlo, a kromě toho je Gordag-Ai spojeno svatební smlouvou s dalekým Talakem a Talak má dvacet let starou smlouvu se Zuu, z dob, kdy obě království bojovala za svobodu proti dračím vládcům. Žádné z těch království by nejspíš neriskovalo své spojenectví jenom kvůli jeho domovu. Místo toho by se nejspíš sama chystala k obraně a čekala na den, až král koní všem odhalí svou šílenou křížovou výpravu.

Ani Miklovi vlastní lidé nevěřili, že by je jejich jižní sousedé, se kterými už po celé generace obchodují, náhle napadli. Miklo, rozčilený jejich nechápavostí, se nakonec vydal do Zuu jen proto, aby se přesvědčil, jestli jeho tušení nejsou jenom vybájené představy. Když se však dva dny po příjezdu do Zuu náhodou setkal s ní, dozvěděl se tak velké a strašlivé věci, že by jim nevěřil ani on sám, kdyby neviděl důkazy.

Lanith otevřel cestu budoucnosti temnější než ta, kterou pro náš druh zamýšleli dračí králové, řekla mu oné první noci. V paláci žije něco, co by nemělo být součástí našeho světa. Cítím to.

Neviděl toho tvora, viděl však důkazy jeho existence, důkazy, které Mikla vyděsily, ale posílily jeho odhodlání koňského krále zabít.

Před dveřmi, kterými Miklo potřeboval projít, stál strážce, ale opálený muž s copy blížícího se mága neviděl ani neslyšel. Miklo se krátce, samolibě usmál. Jeho nadání učitelku ohromilo i potěšilo. Miklo dobře věděl, že právě díky schopnosti čarovat si ho vyvolila i za milence; sama byla dost zběhlá v magii, o několika dalších fascinujících oblastech nemluvě, a nejednou mluvila o tom, že potomci, vzešlí ze sňatku Cabea Bedlama s legendární Jantarovou paní, jsou dokonce ještě mocnějšími mágy než jejich rodiče. Miklo o Bedlamových nic nevěděl, jen příběhy návštěvníků jejich vsi, a tak jí věřil, uvědomoval si však, že o Bedlamových dětech mluví se závistí. Očividně toužila po podobném svazku a potomcích a Miklo byl nejlepší kandidát. Až bude mít tohle za sebou, bude čas…

Když došel ke strážci, natáhl ruku k jeho hrudi a poklepal na ni. Strážce okamžitě ztuhl. Miklo, ohromený vlastním úspěchem, se zastavil, aby svou práci náležitě ocenil. Součástí vztahu mezi seveřanem a jeho učitelkou nebyla skutečná láska, alespoň z její strany zatím ne. Miklo už byl beznadějně zotročený, od první chvíle, kdy pohlédl do její dokonalé tváře. Znal jen jednu podobně krásnou tvář, a ta patřila ženě, která ho zaživa stáhne z kůže, jestli ho chytí. Saress si královského milence chránila veškerou mocí, jež se vyrovnala moci Miklovy učitelky a možná ji i předčila.

Teď už budou oba v posteli, spát. Jeden prostý terč. Říkala, že dokonce ani Saress nedokáže tento útok odrazit. Miklo netušil, odkud toho její učitelka o ďábelské ženě krále koní tolik ví, ale zatím šlo všechno dokonale. Strážci, které minul, teď byli očarovaní, Řád magie dřímal a netušil, že byla jejich ochranná kouzla dočasně vyřazena, a králi Lanithovi se Saress zbývalo posledních pár okamžiků života.

Zkusil dveře, ale zjistil, že jsou zavřené. Miklo sáhl do pláště a vytáhl z vnitřní kapsy drobnou lahvičku. Ať cvičil, jak chtěl, zámky jeho schopnostem z nějakého důvodu stále odolávaly; měl větší šanci vyrazit dveře ramenem než odemknout je kouzlem.

Nalil část obsahu lahvičky do zámku a uskočil. Tekutina začala kov s tichým syčením rozpouštět, ale kromě vraha byl v doslechu jen zmrazený strážce. Miklo Vinimus počítal do tuctu, jak mu řekli, a pak na dveře zatlačil. Nejprve odolávaly, ale když zabral trochu silněji, konečně povolily. Tiché vrznutí pantů ho nepolekalo, a jakmile se dveře dost pootevřely, proklouzl dovnitř.

„Už jsem skoro tam,“ zašeptal. Rozhlédl se po komnatě, poněkud zklamaný zaprášenou, ale bezvýraznou výzdobou bývalé královské ložnice. Ve vzdálených koutech se držely temné stíny. Prach ho šimral v nose, ale potlačil kýchnutí a vykročil dovnitř.

Kdysi to bývaly komnaty Lanithova bratra, prince Blanea, ale ten padl před lety v jakési staré bitvě proti dávno mrtvému dračímu císaři. Předcházející král nařídil po synově smrti komnatu zapečetit a hlídat a Lanith se otcovým výstředním přáním dál řídil. Miklo se cítil provinile, že využívá pokoj jednoho mrtvého syna k odstranění druhého, avšak pro dobro své vlasti a život mnoha lidí bude lepší, když se Lanith vydá na poslední cestu.

Miklo se naposled ohlédl do chodby a zavřel dveře. Oči si pomalu přivykly na tmu. Detaily výzdoby ho nezajímaly, potřeboval jen, aby bylo uprostřed komnaty volné místo. Pohled na prázdný střed ho nesmírně potěšil; začínala ho přemáhat nervozita. Miklo měl od začátku obavy, ale tak blízko cíli náhle až příliš zřetelně viděl následky toho, oč se chtěl pokusit. Chystá se zavraždit krále jednoho z nejdůležitějších království v Dračí říši. Chystá se změnit běh dějin, zachránit životy bezpočtu nevinných.

Miklo Vinimus se málem otočil a utekl, ale v hlavě mu zněla ozvěna jejího hlasu, skoro jako by stála v komnatě s ním. Jestli se k tomu chystáš, tak to tedy udělej, Miklo! Jinak nemá nikdo z nás naději.

Krátce se nad tím zamyslel a svraštil čelo, ale nutkání dokončit úkol znovu převážilo a zahnalo všechen strach. Král koní musí zemřít, pro dobro Dračí říše.

Miklo přešel doprostřed a klesl na kolena. Lanithovy osobní komnaty jsou přímo nad ním. Prozřetelnost mu připravila dokonalé místo, odkud může seslat vražedné kouzlo, což jistě znamená, že je mu souzeno uspět.

Pokud všechno půjde, jak plánoval, kouzlo se vynoří zpod postele krále koní a zahalí ty v ní, než se stačí probudit. Saress má bezpochyby vlastní štíty, ale Miklova učitelka trvala na tom, že jejich plán vyjde bez ohledu na ně. Očividně Saress dost dobře znala.

Odkašlal si, kvůli prachu, a začal se soustřeďovat.

Jako mnozí čarodějové viděl, jak vším kolem něj křižují linie moci. Dokonce i tady probíhaly potemnělou místností a zářily podivným světlem, viditelným, jen když hleděl magickým zrakem. Magický zrak se hodil, když člověk potřeboval čerpat velké množství moci, ale jinak obyčejnému zraku překážel. Miklo ještě pořád žasl, že zručnější čarodějové, jako třeba Bedlamovi, dokáží oba pohledy střídat doslova mrknutím oka. Jemu vždycky chviličku trvalo, než se přizpůsobil, když magický zrak zapojoval a opouštěl. Možná to Bedlamovi dělají jinak než on. Jestli přežije, zeptá se jí.

Ke stropu zamířily úponky moci – tenká, matná vlákna, která viděl jen on. Nahoře se zastavily, ale Mikla to neznepokojilo. Zatím nedokáží proniknout lidskou bariérou, musí k nim připlést trochu víc moci. Dala mu jednoznačné pokyny. Pokud chce proniknout Saressinými štíty a nic neporušit…

Náhlý pohyb magie ho přinutil na chvilku přestat. Jeho mysli se na okamžik dotkla přítomnost čehosi podivně cizího. Než stačil určit, co to je, zmizelo to a Miklovi zůstal jen pocit znepokojení. Čekal, ale když se to nevrátilo, nakonec to s pokrčením ramen odbyl jako nervozitu a rozhodl se pokračovat v práci.

Zvedl jednu ruku ke stropu.

Zachichotal se. Ne, to nebyl on; uvědomil si, že se to ozvalo odněkud z komnaty.

„Jsi velice zábavný, vskutku velice zábavný, malý Miklo. Čekal jsem a nedočkavě jsem sledoval, jak se navzdory všem překážkám ubíráš svou cestou k osudovému okamžiku,“ výskl jakýsi hlas ze stínů kolem. „Velice zábavné to bylo, ale teď ti nemůžu dovolit pokračovat. Mám hodně plánů, chci udělat spoustu věcí, a kdybych ti dovolil pokračovat, trvalo by mi to všechno mnohem déle!“

Miklo zalapal po dechu a zvedl se z podlahy. Obrátil moc, kterou předtím shromažďoval, proti nejtemnějším stínům v komnatě, jelikož jen tam se mohl ukrývat zdroj onoho hlasu. Pokoj mrtvého prince Blanea krátce ozářily zelené a rudé záblesky energie a zvířily tolik prachu, že se Miklo Vinimus musel navzdory své situaci zastavit, kýchnout a odkašlat si.

Mohutná ruka ho popadla za límec a zvedla ho do vzduchu.

Ale nevztekej se, malý Miklo. Najdu pro tvé jméno místo v té veliké výpravné básni, kterou vytvářím. Jistě, jen místečko…“

Ruka pustila bezmocného rádoby vraha na zem, ale pod nohama se mu místo podlahy otevřela ohromná temná tlama. Miklo Vinimus padal a padal a padal a konce nedohlédl.

Výkřik se vzdaloval.

* * *

V kopcích nad městem se zlatovlasá čarodějka vytrhla z transu a zalil ji pot. Zamrkala a rozhlédla se kolem, jako by se bála, že ji teď sleduje něco hrozného. Pak se na tváři s elfskými rysy objevila zlost, rozčilení a nemalý pocit viny, že věrného, i když velmi naivního muže využila. Teď je jeho moc ztracena.

„Sakra,“ zamumlala. Pokud správně rozeznala to, co cítila, než přerušila kontakt s Miklem, malý ošklivý seveřan neměl naději. „Sakra… sakra… další už ne…“

* * *

Lanith se zavrtěl, poněkud rozladěný, že se mu přetrhl sen. Krotil v něm úžasného hřebce, tvora mocnějšího než zvíře. Často snil podobné sny, neboť v jeho mysli to byl jediný kůň, který ho byl hoden.

Zachichotání kdesi blízko zahnalo z šedivějící, vousaté královské hlavy poslední zbytky snu. Lanith zamrkal a počkal, až oči přivyknou tmě. Viděl, že Saress se nezasmála, neboť čarodějka pořád hluboce spala. Pokochal se pohledem na dlouhé, splývavé vlasy a křivky jejího těla a pak se posadil a rozhlédl se po skutečném zdroji.

„Co je?“ zeptal se.

Část temnoty černější než okolí se proměnila v malou postavičku, podobnou loutce bez provázků. Neměla ústa ani nos; jediným zřetelným rysem obličeje vlastně byly dvě ledově modré, úzké oči bez zornic. Koňského krále přítomnost strašidelného nočního návštěvníka neznepokojila, už ho až příliš dobře znal.

Přestože tvor neměl ústa, bez obtíží promluvil: „Spal jsi dobře, veliký králi?“

„Spal, dokud mě někdo neprobudil.“ Drsná tvář se pohněvaně zamračila. Neměl rád, když ho někdo budil uprostřed noci.

Tvor, který teď seděl na pelesti, se zachichotal: „Myslím, že budeš postrádat jednoho z členů svého Řádu magie, ó králi Lanithe.“

„Cože?“ Vládce ztuhl a upřel temné, pronikavé oči do nelidských očí společníka. „Cos udělal, skřete?“

„Chystal se tě poslat za tvým bratrem Blanem. Říkal jsem si, že to možná nechceš, ale jestli jsem se zmýlil, omlouvám se.“

„Vrah? Kde jsou stráže? A co štíty? Měly by stačit…“ Lanith se začal zvedat, ale loutková postavička zavrtěla hlavou. Král se k vlastnímu překvapení zase poslušně posadil. Saress vedle něj dál spala, vlastně se od příchodu černého tvora ani nepohnula.

„Byl neposlušný, tak jsem ho poslal pryč. Budeš muset sdělit Ponteroyovi, že náš zábavný malý Miklo se rozhodl zříci se výhod řádu.“

„Miklo Vinimus?“ Lanith vkládal do Vinima velké naděje. S trochou Saressina výcviku by byl schopný nahradit Ponteroye, poněkud samolibého žvanila, druhého nejvyššího v řádu. Saress však váhala se seveřanovou výukou a Lanith teď viděl, že ho odhadovala správně. „Poslal jsi ho pryč? Přiveď ho zpátky! Můžou v tom být zapletení další. Musíme ho vyslechnout.“

„Ach, bože…“ Přestože ebenově černá louka neměla žádné rysy, nějak se jí podařilo ukázat pobavené zděšení. „Obávám se, že z místa, kam jsem ho poslal, se už nevrátí.“ Tvor se zachichotal. „Nikdy se nevracejí.“

Lanith se zamračil. „Nevadí. Tím to nekončí. Pokud se mě pokusil zavraždit člen mého řádu, budu muset sáhnout k jistým změnám. Méně výsad. Více důkazů věrnosti tomu, kdo je živí a platí jim zlatem. Budu jim muset přitáhnout uzdu.“

„Přitáhnout uzdu.“ Další zachichotání. „Máš pravdu, samozřejmě, a já ti s tím pomůžu, ale ještě ne. Nech jim jejich svobodu, jejich odměny. Až budeš potřebovat jejich věrnost, milý králi Lanithe, zajistím, že splní svou povinnost. Už jsem tě někdy zklamal?“

„Ne…“ Vládce Zuu přemáhala ospalost. Hlavou se mu znovu začaly míhat obrazy vznešeného černého hřebce. „Ne, nezklamal jsi mě, i když nevím proč…“

„Protože tě mám rád, milý králi Lanithe! Protože ti chci pomáhat! Dal jsi ubohé, ztracené duši teplo domova! Proto budeš brzy mít hřebce, jakého si císař a dobyvatel zaslouží… protože to pro tebe chci udělat.“

Král koní se opřel. Sotva udržel oči otevřené. Nepřemýšlel nad tím, jak rychle usíná; nikdy nad tím nepřemýšlel. Pokusil se usmát, byl však příliš unavený. „Stínový hřebec? Ty mi ho… pomůžeš… chytit?“

„Pomůžu ti políčit na něj, osedlat ho a zkrotit. Ano, hlavně zkrotit…“ Loutka se zvedla z hřadu a směšně se uklonila; král Lanith si toho skoro nevšiml. „Odpočiň si, můj pane a vládce. Až bude všechno připraveno, povím ti, co dělat, a ty to uděláš, že ano?“

„Řekneš mi… abych to udělal… ano…“ Válečnický král usínal.

„A nikdo nebude vědět, že ti pomáhám, jen ty a já, ano?“ Tvor na pelesti začal růst a přitom se začal jaksi rozostřovat. Jen oči zůstaly pevné.

„Nikdo…“ řekl Lanith, přestože teď už hluboce dřímal.

„Budeš mou loutkou, velký králi. Budeš mi sloužit, obstaráš mi slavné bitvy a nádherný chaos pro můj epos, a já ti na oplátku dám nejneposlušnější a nejnevděčnější děcko, potomka, který měl už dávno dostat za vyučenou.“

„Stínový… hřebec…“ mumlal král koní. „Temný kůň.“

„Ano. Vskutku, ano. Nic mě víc nepotěší. No, jedna věc ano, ale to počká.“

Tentokrát král Zuu neodpověděl, protože si návštěvník žádnou odpověď nepřál.

Ledově modré oči si krále koní ještě chvíli prohlížely a pak se tvor znovu zachichotal a zvolna zmizel z ložnice.

II.

Penacles. Město vědění. Místo divů. Právě tady leží magické knihovny, zřídlo historie a informací starších než samo království. Zde vládne Gryf, čaroděj, měnič podob a válečník. Zde byla vybojována první vítězství proti staletí trvající vládě dračích králů. Zde lidé konečně získali šanci být opravdu svobodní.

Toto království bylo během své dlouhé historie svědkem mnoha podivuhodných událostí a hostilo množství neobvyklých hostů, ale jeden host ty, kdo se shromáždili u královského dvora, zneklidňoval prostě jen svou přítomností.

A jeho příchod je obvykle zneklidnil ještě víc.

Zadunění. Závan větru. Záblesk světla.

Kdosi vykřikl. Obvykle někdo vykřikl, přestože už nejspíš podobný příchod viděli alespoň tucetkrát. Stínový hřebec cválal po mramorové podlaze a nepokoušel se skrýt pobavení. Živě vyzdobená komnata, obnovená v roce, kdy se Gryf znovu ujal vlády, kontrastovala s jeho ebenově černou barvou. Kolem se rozléhal klapot kopyt, jinak bylo slyšet jen zajíkavý dech dvořanů, mezi nimiž běžel.

Připomínal mohutného černého oře, ale všichni věděli, že je mnohem víc. Ani jeho nejdražší společníci však netušili, jak víc. On sám by měl velké potíže vysvětlit, co všechno je a není.

V Dračí říši nebylo nic, co by se aspoň trochu podobalo Temnému koni.

Poslední lidé mu utekli z cesty. Temný kůň se o ně nestaral. Důležité pro něj byly jen tři postavy před ním. Jedna seděla na trůnu, ostrý zobák pevně stisknutý, aby se nerozesmála – Gryf. Gryf byl lidskou variantou tradičního okřídleného tvora, bytost svým způsobem stejně jedinečná a fascinující jako Temný kůň. Měl tvář dravého ptáka, opeření však vzadu ustupovalo hřívě, připomínající jiné zvíře, lva. Většinu postavy halilo volné purpurové a zlaté roucho, ale Temný kůň věděl, že i když má vládce Penacles zdánlivě zcela lidské tělo, kolena se ohýbají dozadu a na nohou má drápy. Gryf měl také zakrnělá křídla, ale tuto odlišnost ukrýval stejně pečlivě jako nohy a chodidla.

Vedle Gryfa stál čaroděj Cabe Bedlam, nejlepší přítel Temného koně, a tvářil se poněkud neklidně. Cabe Bedlam vypadal podle lidských měřítek vcelku nezajímavě, až na stříbrný pruh v černých vlasech, ukazující, že je čaroděj. Všední vzhled však ukrýval smysl pro čest a spravedlnost, s jakými se stínový hřebec za celá staletí setkal jen zřídka. Ukrýval i moc, jakou měli jenom nemnozí. Cabe Bedlam by dokázal zpustošit většinu Dračí říše, jako se kdysi pokusil jeho otec Azran, ale zatímco starší Bedlam byl netvor, syn byl ochránce. Víc než kdokoliv jiný se zasloužil o mír nejen mezi královstvími, ale i mezi rasami.

Ještě pořád ale zbývá spousta práce, pomyslel si Temný kůň. A některá království nikdy nepřijmou mír, kterého nedosáhla válkou.

Jako další stála u trůnu čarodějova družka, rusovlasá lady Gwendolyn. I ona, stejně jako Cabe, měla ve vlasech stříbrný pruh. Na rozdíl od manžela na ní však nebylo nic všedního. Její krásu nejvíc zvýrazňovaly smaragdově zelené oči, oči dokonale ladící s hladkými šaty, jež měla na sobě. Ty oči se teď upíraly na příchozího a poněkud Temnému koni zchladily zábavu. Lady Bedlamová ho nějak dokázala přimět, aby se cítil zahanbeně, což byla emoce, kterou jinak zakoušel jen zřídka.

Temný kůň čekal, že tu Bedlamovy zastihne, protože se před výpravou do Penacles na chvíli stavil k nim domů. Jejich dcera, Valea, mu řekla, že se rodiče před několika hodinami kouzlem přesunuli do Gryfova paláce. Byl tomu rád; aspoň se nebude muset opakovat.

Teprve pár kroků od trůnu stínový hřebec sklonil hlavu. To bylo jeho největší přiblížení k pokloně. „Zdravím tě, Vaše Veličenstvo! Omlouvám se, že můj příchod nadělal takový zmatek!“

Gryf krátce ohnul ruku s drápy. „To nic. Vlastně jsi dnes opravdu vítán. Zrovna jsme začali probírat jisté záležitosti, při kterých bys nám mohl podat pomocnou… nohu. Ale to může počkat. Čemu vděčíme za tvou návštěvu, příteli?“

Bývaly časy, kdy by slovo přítel bylo poslední, které by vládce Penacles při popisu Temného koně použil. Bývaly časy, kdy démonickému hřebci opravdu důvěřoval jediný člověk, černokněžník bez tváře jménem Shade, jenž sám nebyl zrovna důvěryhodnou osobou. Shade už je dávno mrtvý – zřejmě – ale během minulých dvaceti let Temný kůň získal víc přátel, než jich měl kdy dřív. Nejen Gryfa, ale i Bedlamovy a jejich pozoruhodné děti. Byl i dobrým přítelem talacké královny a její dcery, i když král horského království se v jeho společnosti nikdy nebude cítit příliš dobře.

„Mám zprávy, které jste chtěli, o dračí konfederaci.“

Všichni přítomní utichli. Gryf upřel jedno ptačí oko na hrozivého hosta: „A jaké zprávy to jsou?“

„Zdá se, že si Ssaleese upevnil postavení. Dva soupeři zřejmě… zmizeli. Draci posílili své pozice v severozápadní oblasti kontinentu. Teď spravují oblast, která bývala severní polovinou starého panství Železného draka. Ještě nevyrazili na východ, na horské trpaslíky, ale mám podezření, že to přijde brzy.“

„Jak jsme si mysleli,“ podotkl Cabe Bedlam. „Ssaleese se hodlá stát dračím králem, i když ho ostatní neuznají. Nejspíš věří, že až bude jeho konfederace dost velká, Kyl mu to postavení bude muset přiznat.“

„Myslíš, že to mladý císař udělá?“ Král se poškrábal dole na zobáku. „Mohl by ztratit podporu ostatních dračích králů. Bouřný a Černý Ssaleesa rozhodně nepřijmou mezi sebe.“

Bouřný i černý drak byli pro Penacles svým způsobem sousedé. Černý drak už se pokusil království dobýt, a přestože byly jeho síly odraženy, všichni věděli, že je lochivarský vládce neustále sleduje a čeká na sebemenší známky slabosti.

„To nevím. Máme Kyla brzy navštívit. Pokusím se ho přitom zeptat.“ Bedlamovi měli s mladým dračím císařem jedinečný vztah, protože ho po smrti jeho otce vychovali. Nebyl to vždycky jednoduchý vztah; Kylovi se občas nezamlouval způsob, jakým lidé žijí.

„Mohl bych Ssaleesa navštívit.“ Temný kůň se podíval na čaroděje, jenž byl jedním z mála, kdo se mu dokázali bez uhýbání dívat do ledově modrých očí bez zornic. „Jestli chcete, mohl bych mu doporučit jiné možnosti.“

„To by nebylo rozumné, Temný koni,“ vložila se do hovoru lady Gwendolyn. „Nepodceňuj Ssaleesovu moc. Máme podezření, že získal nějaký magický artefakt. Jeho úspěch je rozhodně ohromující.“

„Pořád říkám, že měl prsty v Tomově úsilí ovládnout Kyla,“ odfrkl si Temný kůň. Toma byl nevlastní bratr dračího císaře, odpadlík, jenž se pokusil získat trůn, na který neměl právo. Nejdříve zkusil zmanipulovat svého otce, předchozího císaře, a pak se v přestrojení za lidského učitele snažil získat pod svůj vliv Kyla. Odpadlík už byl mrtvý, ale někteří věřili, že mu předtím Ssaleese během mnoha let ukrývání poskytoval útočiště.

Gryf přikývl: „Možná.“ Rozhlédl se po shromážděných dvořanech. „Odpusťte, prosím, přátelé, ale musím teď odložit všechny žádosti o slyšení. Omlouvám se, že vás nechávám čekat. Zítra budou na řadě jako první ti, jejichž záležitosti byly určeny na dnešek. A teď mne prosím omluvte.“

Zatímco se shromáždění pokoušeli strávit jeho slova, lví pták opustil trůn. Na nikoho se nepodíval a spěchal pryč. Bedlamovi ho následovali jako na povel. Temný kůň jen na okamžik zaváhal a vydal se za mágy. Stínový hřebec za sebou slyšel šepot, ale neznělo to pohněvaně. Lidé z Penacles věděli, že jejich nelidský král má sice příkré způsoby, ale vytrvale usiluje o prospěch a bezpečí svých poddaných. Nezkrátil slyšení bezdůvodně.

Když Gryf procházel chodbou, stráže se postavily do pozoru. Konečně se dostali na otevřené prostranství v paláci, kde slunce svítilo do malé vnitřní zahrady. Zahrada byla obklopena lavičkami a na jedné straně ji doplňovalo jezírko s několika zlatými rybičkami.

„Nikdy nevím, jak ukončit audience,“ zabručel penacleský vládce. „Nikdy jsem to neuměl. Toos se v nástrahách panování vždycky vyznal lépe, i když to byl starý nerudný voják jako já.“ Gryf vzhlédl k nebi a rozhněvaně zvedl pěst, zmrzačenou pěst bez dvou prstů. „To tys měl zůstat vládcem, Toosi, ne já!“

Toos býval svému dávnému veliteli neocenitelným přítelem a společníkem a Temný kůň, který už také ztratil pár přátel, s Gryfem soucítil. Otočil se k Bedlamovým a nemohl se ubránit pomyšlení, co bude dělat, až se i oni, jako všichni ostatní, které kdy znal, propadnou do minulosti.

„Omlouvám se.“ Gryf potřásl hlavou, jako by si ji chtěl vyčistit. „Myslím, že bych raději čelil hordám dračích králů, než seděl na trůnu, ale lidé odmítají vidět, že by se jiní hodili za vládce víc. Dokonce mě ani nepouštějí příliš z dohledu, bojí se, že bych jim mohl znovu utéct bojovat do nějaké vzdálené války.“

„Troia k tomu má nejspíš taky co říct,“ podotkla lady Gwen. „Obzvlášť teď, když máte vychovat dítě.“

Život a smrt, pomyslel si Temný kůň. Všechno vždycky skončí u života a smrti. Temný kůň mohl zemřít, ale žil už tak dlouho, že mu byla taková představa vzdálená. S jeho společníky to však bylo jinak. Gryf ztratil kromě starého přítele ještě někoho, kdo mu byl dokonce dražší – syna. Chlapec zemřel právě v té vzdálené válce, o které král zrovna mluvil. Jistě, kdyby Gryf nepřeplul moře, aby mohl bojovat s vlčími nájezdníky, nikdy by nepotkal svou družku, kočičí ženu Troiu.

Život a smrt. Byl to nekonečný kruh, jediný zlosyn, kterého Temný kůň nemohl porazit.

Proto hledal jiné, pozemštější protivníky. Mohl získat trochu zadostiučinění, když zatopil drakům na válečné výpravě nebo rozprášil hejno namyšlených pátračů. „Lorde Gryfe! Zmínil ses, že ode mne chceš ještě něco! Co je to?“

„To může chvíli počkat, Temný koni,“ skočil mu do řeči Cabe. „Musíme s Gryfem ještě něco probrat.“

„Proto jsem se rozhodl vzít nás sem a nezůstávat u dvora. Čím méně uší, tím lépe, přátelé.“ Lví pták se rozhlédl po svých společnících. „Ale nějak zapomínám na dobré vychování. Posaďte se, prosím.“

Temný kůň si všiml, že je hostitel čím dál napjatější. Téma, které probírali před jeho příchodem, ho pořádně zneklidnilo.

„Zapomněl jsem, jestli jsi mi už odpověděl, Cabe. Kolik to je?“

„Tři. Dva můžou být náhoda, ale třetí ukazuje až příliš jasně, že to je něčí práce. Ten poslední se jmenoval Ilster. Slibný mladší muž.“

„Všechno to byli mladší muži,“ podotkla Gwen.

„A co tím myslíš, paní?“

Zamračila se. „Nic, je to jen poznámka. Mohlo by to něco znamenat, ale nejsem si jistá.“

Temný kůň se musel znovu ozvat: „Mohl by mi někdo objasnit, co se děje? Pokud jsem slyšel, soudím, že to má něco do činění se školou pro čaroděje?“

„Správně.“ Cabovi se na tváři mísily obavy se zmatkem. „V posledních měsících zmizeli tři naši studenti. Úplně beze stopy.“

„Tři? Nevzdali to prostě a nevydali se domů?“

„To jsme si také mysleli, Temný koni, ale nikdo je neviděl. Pokud odešli, nemířili domů.“

„Aha! Takže máme jen jedno místo, kde můžou být! Museli jít do… Zuu!“ Temný kůň vyslovil jméno jihozápadního království s očekáváním, že překvapí své společníky bystrým úsudkem, ale když viděl, že je to nijak nezaskočilo, jeho potěšení vybledlo. „Takže jste to věděli…“

„Je to naše podezření,“ odvětil Gryf. „To není totéž, ebenový příteli.“

„No tak tam prostě musíme jít a zjistit to!“ Temný kůň couvl, aby si udělal místo. „Pojď, Cabe! Vyjedeme hned a budeme s nimi zpátky, než stačí král Lanith mrknout okem!“

Gryf se naježil: „S veškerou úctou a pro mír mezi Penacles a Zuu – alespoň v tuto chvíli – bych byl raději, kdybychom to udělali trochu jinak. Je potřeba našlapovat opatrněji, pokud ti to nevadí, Temný koni.“

„Říkáš snad, že neumím jednat opatrně, lorde Gryfe?“ Podíval se z vládce na čaroděje, přečetl si v tvářích odpovědi a sklonil hlavu. „No, nejspíš máš pravdu.“

„Zuu si buduje síly už celé roky, Gryfe,“ poznamenal Cabe. „Obzvlášť pokud jde o mágy. Tahle zmizení s tím určitě souvisí.“

„Souhlasím, ale nemáme důkaz. Mí agenti na tom pracují. Než učiníme nějaký tah proti Zuu, raději bych si poslechl, co zjistili. Já…“

Ozvalo se kovové zařinčení a celá skupinka se ohlédla. Chodbou k nim běžel strážce, celý bledý.

„Prosím o odpuštění, Vaše Veličenstvo! Lorde a lady Bedlamovi! Váš syn! Je…“

„Aurim!“ vyskočila Gwen. „Co se děje? Stalo se mu něco?“

Strážce se zastavil, aby popadl dech. „Ne… jemu ne, má paní! Ukazoval… musíte jít, paní!“

Cabe se obrátil na manželku. „Jeho magie. Znovu používal magii, Gwen.“

„Kde je?“ naléhal Gryf.

„Na vašem cvičišti, Vaše Veličenstvo.“

„To není daleko. Všichni za mnou.“

S Gryfem a strážcem v čele se skupina hnala palácem. Přestože měla královská garda velké cvičiště u kasáren, král před lety zabral část královských zahrad a vytvořil obezděný dvůr, navržený pro testování jeho vlastních jedinečných schopností. Většina lidí by měla velké potíže úspěšně projít některými zkouškami, které sem Gryf během doby přidal. Cvičení se netýkalo jen boje s mečem, ale zahrnovalo i gymnastiku a řešení problémů.

Těsně před tím, než dorazili ke cvičišti, k nim dolehl výkřik.

„Je tam s ním někdo?“ vyštěkl Gryf.

„Byl s dcerami barona Vergotha z Talaku.“ Vergoth byl jedním z hlavních rádců krále Melicarda a často hrál úlohu vyslance v Penacles. Byl dobrým přítelem Toose a vycházel dobře i s Gryfem. Vergoth měl hodně dětí a Temný kůň si matně vzpomínal, že dvě dcery jsou jen o pár let mladší než Aurim Bedlam.

„Mám podezření, že se chtěl předvést,“ potřásl hlavou Cabe. „Už ne!“

Nikdo jiný už neměl příležitost něco říct, neboť se náhle ocitli u Gryfova soukromého cvičiště.

Byla to živá noční můra.

Země se zvedala a klesala, jako by se něco velikého pokoušelo prorazit si cestu na povrch. Řada sloupků, původně připravených pro gymnastiku, náhodně vyskakovala a zabodávala se. Občas vyrážely tak prudce, že by určitě zranily každého, kdo by stál příliš blízko. Tyče na šplhání, zasazené v jedné zdi, zřejmě věřily, že jsou hadi, a omotávaly se kolem všech věcí v dosahu.

Na nejrůznějších místech cvičiště se samy od sebe rozmachovaly zbraně. Jedna dlouhá čepel se zabodla do sloupku a pokoušela se vytrhnout.

„Oživení,“ zašeptala Gwen. „Měl by mít dost rozumu a nezkoušet ho.“

Uprostřed chaosu se choulily tři vyděšené postavy. Baronovy dcery – bledé drobné dívky v širokých šatech – se tiskly k Aurimovi. Aurim Bedlam byl zlatovlasý mladík, který jako by utekl ze stránek nějakého eposu, tolik se podobal pohledným, šlechetným hrdinům. Právě teď se však mladší Bedlam nechoval jako hrdina a tvářil se skoro stejně vyděšeně jako jeho společnice.

Jakýsi sloupek vystřelil ze země. Moc nechybělo a zasáhl by jednu z žen do ruky, ale na poslední chvíli se tyč odklonila. Navzdory tomu, že byl vyděšený, dokázal dát Aurim dohromady aspoň nějaký ochranný štít, přestože jim neumožňoval pohyb.

„Jsou v pořádku.“ Lady Bedlamová si oddechla. Temný kůň věděl, že se nebála jen o syna, ale i o všechny blízko něj. Přestože Aurimovy potíže s magií sahaly už do dob dětství, došlo k překvapivě málo zraněním a žádné nebylo vážné. Temný kůň s ostatními však věděl, jak velký potenciál Aurim má, a báli se, že by se jednoho dne mohlo stát nemyslitelné.

„Do jisté míry svoje schopnosti ovládá,“ řekl Temný kůň, pokoušeje se uchlácholit obavy Bedlamových.

Cabe vykročil s nataženýma rukama. Temný kůň cítil, jak svolává moc. Čaroděj několik vteřin nehybně stál a pak se zamračil: „Nemůžu to skončit.“

„Nech mě, zkusím to.“ Gryf přivřel oči. Temný kůň znovu ucítil, jak se moc shromažďuje… a nic.

„To je Aurimova práce,“ usoudil Cabe Bedlam. „Úplně své schopnosti neovládá, ale tím není o nic méně mocný.“ Čaroděj si prohlížel šílenou scénu. „Budu muset dovnitř a dostat je ven, než budeme moct tohle kouzlo zarazit. Řekne nám, co udělal.“

„Já to udělám, Cabe. Tohle je moje cvičiště, a i když je poněkud živější, než se mi zamlouvá, mám větší šanci, že se k nim dostanu.“

„Ani jeden z vás by se tam neměl hnát.“ Lady Bedlamová s obavami zaťala pěsti. „Kdybych si myslela, že je bezpečné jen tak vejít dovnitř, udělala bych to sama, jak víte. Aurimovy schopnosti jsou nepředvídatelné. Zatím jsou v bezpečí, protože seslal obě kouzla: to, které způsobilo tenhle zmatek, i to, které je chrání. Naše štíty by tam nemusely být tak účinné.“

Temného koně už nebavilo poslouchat, jak debatují o možnostech. Chápal jejich strach, ale nechápal, proč nevidí očividné řešení. „Žádný strach, přátelé! Odpověď na vaše dilema stojí před vámi. Pár očarovaných čepelí nebo tancujících kůlů mi nepřekáží. S dovolením!“

Než stačili cokoliv říci, vstoupil do vřavy. Obě dívky měly tváře zabořené v Aurimově nádherném rudém plášti, ale Aurim ho uviděl hned. Strach se proměnil v úlevu. Mladík otevřel ústa a chtěl něco říct.

Jedna z hadích tyčí se hřebci ovinula kolem krku.

Temného koně to tak překvapilo, že nedokázal hned zareagovat. Tyč se ho neměla být schopná dotknout; jeho vůle ho měla dokázat proměnit v přízrak, zjevení, kterým projde očarovaná tyč skrz. Stínový hřebec se soustředil na odhmotnění, ale ta věc ho pořád držela.

Temný kůň se vzepjal a vyrval tyč ze zdi. Tyč se mu svíjela kolem krku, nedokázala přitáhnout sevření, ale nehodlala se vzdát. Hřebec znovu vyrazil dopředu, zjistil však, že se mu kopyta propadají do kamene. Jedno uvolnil, ale další tři se ponořila hlouběji. Ať to Temný kůň zkoušel, jak chtěl, nedokázal se natolik odlehčit nebo odhmotnit, aby nohy úplně uvolnil.

Má úžasnou moc. Mnozí říkali, že z Aurima může být čaroděj několikrát silnější než oba rodiče dohromady. Měl potíže se soustředěním, ne se schopnostmi. Temný kůň dosud nechápal, jak je jeho mladý přítel mocný. Aurim je mnohem silnější než rodiče… tak silný, že tohle začarované cvičiště může zranit, a dokonce i zabít jeho zachránce.

Temný kůň byl věčný tvor, nestárl, ale mohl být zničen. Mnohokrát čelil smrti pro ty, kterých si cenil. Aurim nešťastnou náhodou tenhle chaos sám způsobil, ale to není důvod opustit jeho i obě ženy.

Dral se vpřed, vytrhával kopyta a znovu se bořil, blíž a blíž k trojici.

V posledním okamžiku uviděl, jak Aurim zoufale ukazuje kamsi za něj. Nevšímal si zoufalého zmítání hadí tyče a otočil krk v úhlu, v jakém by to skutečný kůň nikdy nesvedl. Zaslechl zasvištění.

Do dřevěného kůlu vedle něj se zaťala sekera. Mířila mu na hlavu, a přestože si byl Temný kůň vcelku jistý, že by ho doopravdy nezranila, byl rád, že ho člověk varoval.

Temný kůň se konečně dostal až k trojici a zjistil, že stejně jako oživené zbraně ani on nedokáže proniknout ochrannou bariérou. „Aurime! Uvolni štít a pomoz jim nasednout! Ochráním nás všechny!“

Aurim zavřel oči a soustředil se. Uplynulo několik vteřin a bariéra se nezměnila. Temný kůň se začínal bát, že štít trojici polapil, ale pak, zrovna když se začínal vzdávat naděje, ucítil, jak se bariéra vytrácí.

Mladému čaroději sloužilo ke cti, že vyrazil, jakmile se obranné kouzlo rozptýlilo. Obě ženy táhl s sebou. Temný kůň se jim přizpůsobil, prodloužil se a snížil. Aurim pomohl svým společnicím nahoru a chystal se také nasednout.

Ze země vyrazil kůl a srazil ho dozadu. Jedna z dcer barona Vergotha vykřikla. Magický hřebec dělal, co mohl, aby z něj obě nespadly. Slyšel volání lady Bedlamové, ale v té vřavě jí nerozuměl.

Jedna z jezdkyň se znovu rozkřičela, ale polekaný Temný kůň netrpělivě otočil hlavu úplně dozadu a zařval: „Buďte zticha!“

Obě dívky zavřely ústa a s vykulenýma očima hleděly na svého zachránce. Temný kůň se obrátil zpět k Aurimovi. Bylo mu úplně jedno, jestli jsou teď ženy k smrti vyděšené z něj, hlavně když budou sedět a mlčet. Prozatím pevně stál, ale to štěstí ho určitě brzy opustí. Musí popadnout Aurima a dostat je pryč.

„Temný koni!“ Vedle něj se zdánlivě z ničeho zhmotnil Cabe. „Vezmi je! Já vezmu Aurima!“

Země čím dál víc povolovala. Těsně před hřebcovými nozdrami vyrazil ze země kůl a vyděsil ho. Chtěl pomoci Aurimovi, ale dohadování by trvalo příliš dlouho. Temný kůň důvěřoval mistru čaroději, že své starší dítě zachrání, a kdyby se něco pokazilo, může se vrátit.

Ebenový hřebec se otočil a probojovával se zpět k místu, kde čekali Gryf a lady Bedlamová. Za tu chvíli, co vkročil na očarované cvičiště, už se sem seběhlo několik dalších lidí, mezi nimi baron Vergoth. Talacký šlechtic stál na samém okraji, jako by váhal, jestli se má či nemá vrhnout za dcerami. Temný kůň věděl, že se musí rychle dostat ven, aby muž neprovedl nějakou hloupost. Vergoth už měl dva šrámy na pravé tváři; kdyby vešel na cvičiště, dokud trvá Aurimovo kouzlo, riskoval by, že přijde o hlavu.

Gryf ho jednou rukou držel za rameno. Gwendolyn Bedlamová stála před ním, vrtěla hlavou a ukazovala směrem k černému hřebci a jeho jezdcům. Bezpochyby ho ujišťuje, že jsou se mnou jeho dcery v bezpečí! Zdálo se však, že o tom baron z jakéhosi důvodu není přesvědčený.

Temný kůň postupoval pomalu. Tiše zaklel a stáhl se před jakýmsi tančícím mečem. Nebál se o sebe – málokdy se bál o sebe – ale lidské životy pro něj byly vzácné, a navíc lidé žijí jen pár let. Bylo mu jedno, jestli má na zádech šlechtice nebo žebráky, obojí by chránil se stejným úsilím.

Konečně se dostal na konec cvičiště. Lidé mu uvolnili cestu, Temný kůň skočil posledních pár stop a tiše přistál na mramorové podlaze.

Vergoth chytil své dcery. Obě mladé ženy se k němu přitiskly. „Děkuji vám, pane Temný koni.“

„Nejsem pán v žádné říši, barone! Jsem a vždycky budu prostě jen Temný kůň. Není třeba děkovat! A kromě toho, ostatní jsou ještě v nebezpečí…“

„Už ne,“ ozval se Cabeův hlas. Vedle něj stál jeho syn, stále ještě velice bledý. Tak blízko sebe oba muži vypadali spíše jako bratři než jako otec a syn, ale čarodějové stárnou velice pomalu. Cabe Bedlam sice vypadal jen asi na pětadvacet, ale bylo mu skoro dvakrát tolik.

„Děkuji ti, Temný koni. Já… omlouvám se.“ Poslední slova patřila všem, nejen stínovému hřebci.

Baron si Aurima nevšímal a s kamennou tváří se obrátil ke Gryfovi. „Omluvte mne, Vaše Veličenstvo. Rád bych odvedl dcery zpět do jejich pokojů. Jsou pochopitelně otřeseny a určitě si potřebují odpočinout.“

„Jistě, barone Vergothe. Pokud budete ještě něco potřebovat, dejte mi prosím vědět.“

„Ano.“ Šlechtic se uklonil. Jeho dcery se o to také pokusily, ale baron je postrčil pryč, než stačily poklonu dokončit.

„Tohle bude vyžadovat jisté množství diplomacie,“ tiše podotkl Gryf. „Budu mu muset poslat do pokojů své nejlepší víno… a nějaké oblíbené květiny a dárky pro dívky.“

Chodba se otřásla a ozvalo se hlasité zařinčení. Všichni se ohlédli na cvičiště. Poletující zbraně popadaly na zem, kůly a tyče znehybněly a celé nádvoří vypadalo znovu jako obyčejně.

Zdálo se, že se penacleskému vládci ulevilo. „Děkuji, Aurime.“

Zlatovlasý čaroděj vypadal zaraženě. „To jsem nebyl já, Vaše Veličenstvo. Prostě to přestalo.“

„No, jsem si jistý, že ses to ze všech sil pokoušel zastavit.“

Zdálo se, že se Aurim cítí ještě hůř. Temný kůň dobře věděl, že chlapec poslouchá podobná slova už skoro dvacet let. Lidé ho neustále utěšovali po jedné nebo druhé chybě. Věčný se dovedl do jeho situace vcítit. Přestože byl Temný kůň velmi starý a mocný, často ho napomínali za zbrklost. Neviděl věci úplně stejně jako lidé, i když už mezi nimi žil celé věky. Dokonce ani teď nechápal, proč některé věci jeho společníky tak děsí.

Shromáždění lidé se postupně rozcházeli, uvědomovali si, že v této situaci dá král přednost soukromí. Temný kůň opatrně mlčel a čekal s komentářem na rozhodnutí Gryfa a starších Bedlamových. Doufal, že na Aurima nebudou příliš přísní. Čarodějovy děti mu byly drahé.

„Co se stalo?“ zeptala se Gwendolyn Bedlamová.

Aurim se na nikoho nepodíval. „Chtěly, abych jim ukázal nějaké kouzlo. Jenom něco malého. Královna Erini má moc, ale nepoužívá ji, pokud to není nutné, a jiný čaroděj v Talaku vlastně není. Já… myslel jsem si, že s něčím tak malým nebudu mít potíže, ale přivedl jsem je sem, abych měl dost místa.“

„O co ses pokoušel?“ zeptal se Gryf tišeji.

„Vzal jsem z vaší šachové soupravy figuru a…“

„Z mých šachů? Z těch v palácové knihovně?“

„Ano.“ Aurim se stáhl, zneklidněný Gryfovou náhlou úzkostí.

„Ta souprava je stará. Možná je i nějak kouzelná. Velmi pečlivě vyřezaná. Byl jsem hlupák, že jsem ji tam nechával jen tak, ale nenapadlo mě…“

Temný kůň si vybavil šachovou sadu. Měl jistá podezření ohledně jejího původu, ale usoudil, že teď není ta pravá chvíle zmiňovat se o nich. Teď je důležité, že si Gryf neuvědomuje, jak jeho slova mladého čaroděje víc a víc zraňují. Dokonce i Temný kůň, který lidské hemžení sledoval jen zpovzdálí, viděl, že čím víc klesne Aurimovi sebevědomí, tím to bude z dlouhodobého hlediska horší.

Možná to viděl i král, protože dodal: „Ale když uvážím některé věci, které jsem v životě udělal, těžko můžu za takovou maličkost někoho odsuzovat. Cos s tou šachovou figurou udělal?“

Aurim se trochu uklidnil a vylíčil jim, jak vzal šachovou figuru a odvedl obě mladé ženy ven. Z toho, jak o nich mluvil, Temný kůň usoudil, že se Aurimovi líbí obě Vergothovy dcery, ale ta starší víc. Cabeův syn měl jen málokdy příležitost setkat se s přitažlivou ženou svého věku, natož se dvěma. Unáhleně jim pověděl, že kdysi oživoval věci, včetně klacíkových panáčků. Samozřejmě se zapomněl zmínit, že se vymkli jeho kontrole, stejně jako mnohé jiné věci, které oživoval. Tentokrát si však byl jistý, že se soustředí správně.

Zpočátku šlo všechno dobře. Ovládl magickou moc a nasměroval ji do šachové figury, zatímco ho obě obdivovatelky užasle sledovaly. Náhodně vybraná figurka se začala chvět, jako by se chystala pohnout.

Pak moc vyšlehla zpět a srazila Aurima na zem. V tu chvíli cvičiště náhle ožilo.

„Nechápu, co se pokazilo! Všechno šlo dobře!“ Podíval se na rodiče. „Přísahám, že jsem se dokonale soustředil. Figurka se měla pohnout, jak jsem chtěl, nebo zůstat nehybná. Nevím, proč se kouzlo odrazilo do cvičiště.“

„Mohlo to být tím, co sis vybral k oživení,“ odpověděla matka. „Pokud ta šachová sada obsahovala stopy magie, jak řekl Gryf, mohlo to způsobit, že kouzlo selhalo.“

Lví pták se poškrábal na zobáku: „Možná máš pravdu. Prozkoumám ji. Vždycky jsem to chtěl udělat, ale nikdy jsem se k tomu nedostal. Měl jsem to udělat dávno.“ Aurimovi ještě řekl: „V budoucnu bych ale byl rád, abys mě požádal o svolení, než se pokusíš mámit přitažlivé mladé ženy svými kouzly.“

„Ano, Vaše Veličenstvo.“

„Kde je ta figurka teď?“

„Nevím.“ Aurim se rozhlédl. „Nevidím ji, ale musí být někde na nádvoří. Podívám se po ní.“

„To nic. Já ji najdu později. Jestli se ti ji podařilo oživit, může být kdekoliv.“ Pak král řekl starším Bedlamovým a Temnému koni: „Pořád ještě s vámi třemi potřebuji probrat ty záležitosti, ale myslím, že si raději nejdřív promluvím se svou paní o tom, jak urovnat věci s baronem Vergothem. Troia se dost spřátelila s královnou Erini a jejím prostřednictvím se seznámila s baronkou. Měla by být schopná říct mi, co se dá čekat od Vergothovy manželky. Vím, že má baronka na svého muže značný vliv. Mezitím bych byl rád, kdybyste tu všichni zůstali jako hosté. Jestli chcete použít své obvyklé komnaty, jsou vám k dispozici, Cabe.“

„Bude nám ctí,“ odvětil čaroděj. „Zatímco jsme pryč, dohlíží na Panství Valea a myslím, že se těší na to, aby nám mohla dokázat, že to zvládne stejně dobře jako matka a já. Nemá příliš často příležitost dohlížet na věci sama.“

„Určitě odvede skvělou práci. Od Kylovy korunovace hodně dospěla.“

Nikdo to neřekl, ale všichni včetně stínového hřebce měli jisté obavy, že bude pro Valeu těžké zbavit se citového zmatku, způsobeného tím, jak se ji mladý dračí císař pokusil svést a pak ji jeho bratr zradil Tomovi. Valea se však kvůli ráně v srdci nezhroutila, obrátila list a jako by přes noc dospěla. Dívčina magie už se rozvinula víc, než její matka čekala – a Gwen se v takových věcech vyznala – a své schopnosti už v některých směrech ovládala lépe než starší bratr.

Temný kůň se krátce ohlédl po mladíkovi. Aurim se lehce mračil, ale jakmile si uvědomil, že ho někdo sleduje, zamračení zmizelo. Mladšího Bedlama náhle zaujal strop chodby.

Ten chlapec je rozrušenější, než jsme si mysleli. Měl bych se o tom zmínit Cabeovi?

Zatímco se pokoušel rozhodnout, co by asi udělal správný člověk, Gryf a Bedlamovi domluvili. Král se čarodějům uklonil, což byla pocta, jaké se dostalo jen málokomu, a odešel.

Cabe si povzdechl: „Aurime, chci…“

„Jdu do města.“ Zlatovlasý mladík zamířil pryč.

„Počkej, Aurime!“ natáhl ruku starší mág.

Jeho žena ji zachytila a zašeptala: „Ne, Cabe. Nech ho jít. Jen ať ze sebe dostane část toho rozčilení. Už dřív to dělal. Víš, že neprovede nic hloupého.“

„Nelíbí se mi nechat ho samotného, Gwen. Vím, jaké to je, když si člověk není jistý svými schopnostmi. Možná kdybych šel s ním…“

„A co kdybys mu tím jen připomněl, že tobě při ovládání tvých schopností pomohly vzpomínky, které ti vštípil Nathan, tvůj děd? Musíš připustit, že jsi měl při výcviku jisté výhody, jaké má málokdo.“

„Připouštím, ale stejně ho nerad nechávám samotného.“

Temný kůň ožil. Chtěl přátelům pomoci, ale do této chvíle nevěděl, jak na to. „Nebojte se, mí drazí přátelé! Není nutné, aby byl váš syn sám! Půjdu s ním, budu jeho společníkem během těžkých chvil a jen shodou okolností ho i uchráním před každou újmou!“

Oba Bedlamovi okamžitě otevřeli ústa, bezpochyby aby mu vyjádřili vděčnost, ale teď, když bylo rozhodnuto, nechtěl Temný kůň ztratit ani okamžik. Chtěl Aurima dohnat, než odejde z paláce.

Temný kůň cítil nárůst magie a okamžitě v tom poznal práci mladšího Bedlama. Aurim se rozhodl z paláce přenést, místo aby odešel nebo odjel. Stínový hřebec ho okamžitě následoval. Když zlatovlasému čaroději pomáhala v soustředění silná touha, třeba touha uniknout rodičům po podobném debaklu jako dnes, jeho schopnost správně dokončit kouzla dramaticky stoupala. Kdyby se jen dokázal tak dobře soustředit, i když není rozčilený…

Síň Gryfova paláce se vytratila a vzápětí ji nahradila rušná ulice v penacleské obchodní čtvrti. Když se Temný kůň zhmotnil, lidé se prudce otáčeli, někteří vykřikovali a jiní bledli tak, že vypadali jako starousedlíci ze říše Vládců mrtvých. Dav kolem něj se vytratil a kromě ebenového hřebce tu zbyl jediný člověk.

Aurim se otočil a podíval se do přítelových ledově modrých očí. „Kliď se ode mě, než tě zabiju.“

III.

„Cože?“ Věčný nevěřil vlastním uším. „Co to říkáš, Aurime? Jsi rozrušený! Něco tak směšného nemůžeš myslet vážně!“

„Ne?“ Aurim vykročil ke stínovému hřebci a nebral přitom ohled na divadlo, které předváděli okolí. „Podívej se na mě, Temný koni! Podívej se, co jsem udělal! Málem jsem zabil Adelinu a Mersi, a to jsem se jenom pokoušel předvést! Měl jsem to vědět. Neovládám svou moc; nikdy svou moc neovládnu! Radši zůstanu celý zbytek života na Panství, než zraním, nebo dokonce zabiju někoho, na kom mi záleží… včetně tebe!“

„Jsem trochu odolnější, než si myslíš, příteli.“

„Viděl jsem, jak jsi musel bojovat na cvičišti. Mohl jsem tě zabít, vím to.“

Temný kůň se rozhlédl po vylekaném davu. Penacles je osvícené město, hlavně díky úsilí Gryfa i Bedlamových, ale sledovat čaroděje, jak se hádá s tvorem z legend, bylo pro většinu lidí kolem příliš. Zkusil přemýšlet, co by na jeho místě dělal Cabe.

„Aurime, kousek odsud je hostinec. Patří jistému Gullivanovi. Často tam chodí studenti ze školy tvých rodičů, a dokonce ani já už tam nejsem takovou raritou. Pojďme tam a promluvme si. Můžeš si dát něco k pití a já… já tě vyslechnu.“

Mladík se trochu uklidnil. Rozhlédl se po zaujatém obecenstvu a sebral se. „Dobrá, ale raději nás tam vezmi ty. Kdybych zkusil další kouzlo, mohl bych v téhle části města nechat díru.“

To nebylo moc pravděpodobné, ale Temný kůň se nechtěl zaplést do další hádky o tom, jak se Aurim bojí vlastní moci. Počká to ke Gullivanovi.

Přenést je oba z ulice dovnitř Gullivanova hostince nestálo žádnou námahu. Několik tváří se k nim překvapeně zvedlo a jedna číšnice se zajíkla, ale celkově byla reakce na jejich podivuhodný příchod mnohem chladnější než předtím venku. Většinu pravidelných zákazníků zocelily měsíce setkávání se studenty začínající školy kouzel, nemluvě o občasných návštěvách stínového hřebce. Gryf také Gullivanovi platil slušnou sumu, aby si nevšímal studentských výstřelků a jejich možných dopadů na obchod, přestože vážnější nehody se musely okamžitě hlásit králi nebo Bedlamovým.

Cabe jednou Temnému koni řekl, že Gullivanův hostinec na své jedinečné klientele nečekaně získal. Mnoha návštěvníkům města připadalo, že vidět studenty, nebo dokonce samotného Cabea Bedlama, stojí za možnou škodu, kterou by jim mohli studující čarodějové svými kouzly způsobit. Dokonce i teď s neskrývaným úžasem sledovala jejich příchod dvojice kupců z Irillianu. Modré námořnické šaty se širokými nohavicemi byly v přímořském království nejnovější módou, ale tady působily poněkud nepatřičně. Temný kůň se na ně podíval a uličnicky mrkl. Oba ztuhli, pak se naklonili k sobě a něco si rychle šeptali. Stínový hřebec si je prohlédl a usoudil, že jsou tím, zač se vydávají, a ne špehy Modrého draka. Přestože měl Přímořský Irillian s Penacles smlouvu, nebylo nic překvapivého na tom, že kolem kroužili špehové obou království. Jeden nikdy neví, jaká informace by se hodila, kdyby někdy později došlo k vypovězení smlouvy a vyhlášení války.

Z dalších pěti lidí v místnosti byli dva studenti, které už tu Temný kůň viděl několikrát. Se zájmem je pozorovali, dokud je pohled Temného koně nedonutil hledět si svého. Pak tu byly dvě číšnice, jedna z nich Gullivanova neteř, a samotný hostinský. Zatímco Gullivanova neteř byla na podivný obraz zvyklá a jen se na příchozí usmála, druhá žena, očividně nová, se stáhla do zadní místnosti.

Gullivan byl bývalý voják, jako mnozí v tomhle oboru, a svalnatý muž, který zrovna začínal přibírat v pase. Byl jenom o trochu starší než Cabe Bedlam, protože však neměl magickou moc, vypadal spíše jako jeho otec. Na hlavě mu zůstalo jen pár bílých vlasů, takže připomínal mnicha, dokud si ovšem člověk nevšiml jizev na obličeji a na pažích.

„Temný kůň a… to je pan Aurim, že?“

„Zdravím tě, Gullivane!“ Když se ebenový hřebec a bývalý voják poprvé setkali, se vzájemným souhlasem se rozhodli vzdát se titulů, které obvykle užívali při hovoru s ostatními. Žádný lord Temný kůň nebo pan Gullivan. Temný kůň měl toho muže rád, přestože se příliš často nesetkávali.

„Dobrý den, pane Gullivane.“ Aurim se odvrátil od hostinského, prohlédl si hostinec a našel výklenek daleko od ostatních. Byl prostorný, ale ne tak, aby se tam vešel Temný kůň v současné podobě. Věčný se však nepokusil proměnit ani nepožádal Aurima, aby si přesedli. Mladík je stále rozcitlivělý. Hřebec se spokojil s tím, že zůstal stát vedle stolu.

Dveře zadní místnosti se otevřely a vyšla z nich Gullivanova zavalitější, ale mladší verze. „Zaysha říkala, že je uvnitř kůň, otče! Co tím myslela…“ Přistál pohledem na stínovém oři. „Bohové!“

„To je v pořádku, Pietře. Nebyl jsi tady při jeho předchozích návštěvách. To je legendární Temný kůň.“

„Temný kůň? Ale to je jenom… ne, asi není, že?“ Pietr zavrtěl hlavou. „Nikdy nevím, co tady můžu čekat. Omlouvám se, pa– pane Temný koni.“

„Neurazil jsi mě a říkej mi prostě Temný koni, mladý člověče.“

„To je můj syn, Temný koni. Pár let byl pryč. Ta druhá žena je jeho manželka. Pochází z vesnice na pobřeží, na jihu, kde se nemusela bát ničeho jiného než počasí.“

„Raději jí to půjdu vysvětlit,“ dodal Pietr a zamířil zpět dozadu.

Aurim se krátce usmál. Temný kůň se zasmál. Aurim rychle sklopil oči.

„No tak, Aurime! Nemusíš se pořád cítit tak mizerně. Byla to maličkost. Nikomu se nic nestalo. Baron celý život drží své dcery pod ochranným křídlem, trocha dobrodružství jim prospěje.“

„Trocha dobrodružství? Tak říkáš tomu, co se stalo? Mohla z toho být katastrofa… byla to katastrofa!“

„To těžko, ale hlavně je to pryč a všechno je v pořádku, Aurime! Nemusíš se bát! Prostě potřebuješ víc času.“

Aurim bouchl pěstí do stolu, až se po nich irillianští kupci znovu ohlédli. Gullivan jim okamžitě zaclonil výhled, zeptal se, jestli mají další přání, a pak se vydal k novým zákazníkům.

„Přejete si něco, pane Aurime? Pro vás a vaši rodinu je vše na účet podniku; to je moje rozhodnutí. Dlužím vám za spoustu obchodů.“

„Nic, díky.“

„Kdybyste změnil názor…“ Gullivan odešel. Neptal se Temného koně, jestli něco chce; už chápal, že stínový hřebec nic nejí.

„Teď si snad můžeme trochu promluvit.“ Stínový oř si všiml, že se jeho mladý společník tváří velmi neobvykle, a odmlčel se.

„Promiň. Opravdu nechci mluvit. Proč mě prostě nenecháš na pokoji? Chtěl jsem se jenom trochu projít, než se budu muset znovu postavit před rodiče nebo baronovu rodinu. Je to snad příliš, Temný koni?“

„Tvoji rodiče si o tebe dělají starosti, Aurime, a protože jsem tvůj i jejich přítel, říkal jsem si, že se k tobě na procházce připojím. Určitě ti nebudu moc překážet! Půjdu nebo budu tiše stát, zatímco nad tím budeš přemýšlet. Ani si nevšimneš, že jsem poblíž!“

„Myslím, že utíkající davy mi to budou připomínat,“ odsekl mladík. Vzápětí se zatvářil omluvně. „Nechtěl jsem, aby to vyznělo tak příkře, Temný koni, ale víš, jak na tebe lidé reagují. Neměli to štěstí znát tě odmala jako já. Pořád jsi pro ně démonický oř z minulosti, netvor, kterého dokáže ovládnout jenom jejich král a úžasní čarodějové Bedlamovi.“

„Tak to si o mně myslí?“ Temný kůň se zasmál. „Kdyby si mysleli něco jiného, zklamalo by mě to.“

„Potíž je v tom, že když budeš se mnou, moc se neuklidním. Potřebuji se projít, popřemýšlet.“ Aurimův tón začínal znít prosebně. „Temný koni, málokdy se dostanu jinam než na Panství, jen s matkou a otcem do Talaku nebo do Penacles… a z obou těch říší zřídka vidím něco jiného než palácové pozemky. Moji rodiče toho tolik prožili, tolik viděli…“

„Troufám si tvrdit, že by ses rád vyhnul většině toho, čím se museli probojovat, mladíku. Ty a tvá sestra jste si také užili vzrušení. Nezapomeňme, že mezi vámi, s vaší rodinou, žil dlouhou dobu Toma a nikdo si neuvědomil, že to není učitel Benjin Traske. Nejsem příliš zběhlý v lidských touhách a pochybuji, že je kdy pochopím, ale většině lidí by tvá dobrodružství stačila na celý život – i kdyby to měl být tři sta let dlouhý život čaroděje.“

„Ale já jsem si myslel…“ Mladý čaroděj se odmlčel a podíval se na oba studenty.

Temný kůň otočil hlavu stejným směrem a viděl, že už si je zase prohlížejí. Temný kůň předpokládal, že žasnou nad ním, což nebylo nic zvláštního. Rozhodl se, že školu brzy znovu navštíví a poskytne všem studentům dobrodiní staletími získané jedinečné moudrosti. Jistě nikdo nerozumí magii Dračích říší tak jako on… přestože se jeho vlastní magické schopnosti ubírají jinou cestou než schopnosti čarodějů, kteří se tu narodili.

„Myslím, že potřebuji být chvilku sám,“ pokračoval Aurim. Naklonil se blíž. „Žádné učení a péče mi nemůžou dát to, co pobyt ve skutečném světě. Kdybych byl chvíli odkázaný sám na sebe, možná bych se mohl lépe soustředit. Čím častěji bych se pokoušel o nějaká kouzla, tím bych byl méně nervózní. Určitě.“

Aurim odkázaný sám na sebe. Vědí jeho rodiče, že po tom touží? „A jak dlouho už si to přeješ? To tě napadlo po té nehodě na cvičišti?“

„Vlastně nad tím už nějakou dobu přemýšlím pořád dokola. Vzpomněl jsem si na to, když jsi mluvil s Gullivanem a jeho synem. Uvědomil jsem si, že bych se neměl utápět v lítosti, ale měl bych se pokusit svoje potíže překonat. To mi otec s matkou vždycky kladli na srdce a vím, že tomu věřil i pradědeček Nathan. Dokonce… dokonce i můj děd Azran by se na tom s nimi shodl.“

„Byl bych raději, kdybychom o Azranovi Bedlamovi nemluvili, a myslím, že by to nechtěli ani tví rodiče. Pokud tě to napadlo při vzpomínce na toho odporného muže, měli bychom ten nápad vzdát!“ Dokonce i Cabe se o otci zmiňoval jen zřídka. Azran bude navždy krvavou skvrnou na jméně Bedlam.

„Ne, použil jsem ho jenom jako příklad.“ Aurim se otřásl. „Nikdy bych nechtěl být jako můj děd. Ale ty chápeš, o co mi jde, že? Kdybych mohl být chvíli sám, kdybych třeba mohl navštívit Gordag-Ai na severozápadě nebo Přímořský Irillian, možná bych získal víc sebevědomí a vůle, abych se s tím vyrovnal.“

Temný kůň byl čím dál bezradnější. Byl si jistý, že by Aurimovi rodiče na něco takového nepřistoupili, ale sám za sebe byl ochotný s mladíkem souhlasit. Proč by to nebylo možné? Věděl, že Gullivan vstoupil do armády, když byl o dva nebo tři roky mladší, než je teď Aurim. Co je tak nebezpečného na návštěvě zmíněných dvou království? Obě jsou relativně bezpečná. Gordag-Ai bylo vždycky mírumilovné a Penacles s Irillianem se od uzavření smlouvy vzájemně respektují. Cabe i Gwen by to jistě uznali.

Možná by souhlasili, kdyby věděli, že na chlapce potají dohlédnu…

Dveře hostince se rozlétly. Aurim zvedl hlavu a zaujatě se k nim zahleděl. Temný kůň se podíval ke vchodu. Stála tam mladá žena s tmavě hnědými vlasy, splývajícími po jasně zeleném plášti, a rozhlížela se kolem, jako by si nebyla jistá, jestli je na správném místě. Když spatřila černého hřebce, zatvářila se obzvlášť překvapeně.

„Zdravím vás, paní!“ pospíšil si k mladé ženě Gullivan. „Hledáte pokoj, nebo jen jídlo? Tady u Gullivana najdete obojí, a to nejlepší!“

„Tedy… Často dovolujete svým zákazníkům vodit si dovnitř koně?“

„Tady ten? To není zvíře, paní; je to legendární Temný kůň, přítel a společník čarodějů Bedlamových i penacleského krále!“

Buď mu nerozuměla, nebo nevěřila. Temný kůň se rozhodl, že zakročí, než kvůli němu hostinský přijde o zákazníka.

„Říká pravdu, má paní.“ Stínový hřebec se odmlčel, než příchozí došlo, kdo promluvil. Tvář jí ztuhla a ruce se roztřásly, ale jinak zůstala klidná. Na Temného koně to udělalo dojem. Splývavé, pestrobarevné šaty ukazovaly, že je to vzdělaná dcera nějakého bohatého kupce z Gordag-Ai, a většina žen jejího postavení měla v jeho přítomnosti sklony lapat po dechu, couvat, či dokonce omdlévat, jiné prostě utekly.

„Slyšela jsem… takže jsi skutečný.“

„Někteří by řekli, že ne tak docela, ale ano, má paní, stojím tady z… no, z masa a kostí asi nejsou ta pravá slova.“ Zasmál se, částečně proto, aby situaci odlehčil.

„Jednou jsi zachránil princeznu.“ Žena k němu fascinovaně vykročila.

Erini. Než se stala královnou talackého krále Melicarda, byla princeznou Erini z Gordag-Ai. Zachránil ji, ale i ona zachránila jeho. Na znamení úcty stála v palácových zahradách Gordag-Ai socha Temného koně, nebo alespoň výsledek sochařovy představy o Temném koni. Nikdy se na ni nezašel podívat, přestože na něj Erini vždycky naléhala. „Královna Erini je má dobrá přítelkyně.“

Žena se náhle obrátila k Aurimovi, který zatím mlčel. „Ten stříbrný pruh ve vlasech. Jste čaroděj? Nikdy jsem žádného mocného čaroděje neviděla.“

„Jmenuji se… Aurim.“

„Já jsem Jenna.“

Temný kůň nemusel být člověk, aby chápal, proč jeho společník reaguje tak pomalu. Cabe Bedlam se během prvních dnů po setkání se svou nastávající choval stejně. Aurima ta žena okouzlila. Jenna měla velké, výrazné hnědé oči, drobný nos a plné rty a její ústa jako by se stále usmívala. Stínový hřebec měl podezření, že je nejspíš velmi přitažlivá pro všechny lidské muže.

Možná by se našel bezpečnější způsob, jak Aurima přivést na jiné myšlenky. Zdálo se, že Jenně se Aurim také líbí. Kdyby si mladý čaroděj trochu zvedl sebevědomí při setkávání s lidmi mimo rodinu, získal by i více sebejistoty a lépe by se soustředil. A i kdyby to Aurimovi v tomhle směru nepomohlo, co je špatného na malém flirtu? Chlapec se potřebuje bavit.

„Jsi mocný čaroděj?“

„Aurim je syn Cabea Bedlama!“ hrdě oznámil Temný kůň. Byl si jistý, že taková zpráva udělá na ženu dojem. Hned viděl, že se nemýlil, kdovíproč se však zdálo, že Aurim jeho pomoc neoceňuje. „A i on sám je skvělý čaroděj, i když spolu s rodiči slíbili, že ve městě budou svou moc používat co nejméně. Většina lidí není na takové věci zvyklá.“

„Temný koni…“ Aurim vypadal ještě rozčileněji. Vstal a uklonil se Jenně: „Aurim Bedlam, k tvým službám. Rád tě poznávám.“

„Já tebe také.“ Usmála se ještě víc a čaroděj se začervenal. Jenna se rozhlédla. „Otec tady občas spával, když tu byl obchodně. Tvrdil, že je to úžasné místo, ale když vyprávěl, koho tu potkal, ani mě nenapadlo, že by mohl mluvit pravdu.“ Znovu se zadívala na Aurima. Temného koně si nevšímala, jako by tu vůbec nebyl. Ebenového hřebce to pobavilo i potěšilo. „Říkal mi, že bych se tady měla zkusit ubytovat. Otec si myslel, že by se mi tu mohlo líbit, protože… protože sama mám malé nadání k magii.“

Věčný se pohnul. Přestože se nijak nepokoušel vycítit, zda má moc, obvykle si takových věcí všiml a překvapilo ho, že její přítomnost nerozeznal ještě dřív, než vešla. Teď, když se o tom kupecká dcera zmínila, ucítil v ní stopu hluboko pohřbené magie. Byla slabá a trochu nezvyklá, ale zdálo se, že každý čaroděj má jedinečné vlohy. Podivné však bylo, že neměla stříbro ve vlasech. Lidští čarodějové vždycky mají stříbro ve vlasech.

Aurimovi se rozzářily oči: „Ty jsi také čarodějka?“

„Ne moc dobrá.“ Jenna zvedla ruku, odsunula šátek a odhalila úzký pramínek stříbrných vlasů. „Otec má raději, když ho schovávám.“ Stáhla šátek zpět a zvedla ruku k Aurimovi. „Umím udělat jen tohle.“ Zahleděla se na ruku, která po chvíli začala svítit. Nebylo to však moc silné světlo. Jenna na ruku ještě okamžik hleděla a pak zamrkala. Světlo zmizelo.

Temného koně překvapilo, že necítil žádnou vlnu moci jako u jiných čarodějů. Usoudil, že Jenna má příliš malé schopnosti, takže jako by skoro ani nebyly.

„To bylo dobré,“ ujišťoval ji Aurim. „Většina lidí nezvládne ani tohle.“

„Jenže já chci víc. Zkoušela jsem to, ale nic víc jsem nedokázala.“

„Čarování je někdy pěkně složité. Něco o tom vím.“

Stínový hřebec je sledoval s rostoucím zájmem. Byl si čím dál jistější, že mladší Bedlam rozhodně potřebuje trávit čas s podobnou ženou, s někým, komu by důvěřoval a rozuměl. Zdálo se, že takové vztahy lidé v životě potřebují.

„Aurime.“ Popuzený výraz, s jakým si ho Aurim krátce přeměřil, Temnému koni potvrdil, že se nemýlí. „Jelikož jsi u Gullivana a v důvěryhodné společnosti, pustím se teď do úkolů, kterými mě pověřili tvůj otec a král. Vrátíš se do paláce před setměním?“

„Ano.“

„V tom případě se s vámi oběma srdečně loučím. Rád jsem tě poznal, Jenno! Doufám, že se brzy znovu setkáme!“

„Myslím, že ano.“ Usmála se na Temného koně, jako by šlo o nějaký žert, který plně dochází jenom jí.

Zdálo se, že jsou oba mladí lidé rádi, že odchází. Stínový hřebec se podíval na Gullivana: „Přeji dobrý den, hostinský! Jsem vděčný, že snášíš mou přítomnost!“

„Přijď, kdykoliv budeš chtít, Temný koni, kdykoliv budeš chtít.“

Temný kůň neodolal ještě jednomu pokušení. Otočil se k oběma studentům, kteří se teď přestali snažit o rozhovor a jenom ho prostě pozorovali, a dodal: „Doufám, že se dobře učíte! Možná si vás později vyzkouším!“

Oba okamžitě přikývli; očividně se ohromením nezmohli na slovo. Temný kůň vlastně neměl v úmyslu je zkoušet, ale byl si jistý, že se nějakou dobu budou učit pilněji než kdykoliv dřív.

Temný kůň se zasmál a pak všem před očima zmizel z hostince.

Znovu se zhmotnil v paláci a tentokrát se vyhnul místu, kde by mohl překvapit davy. Palácovou knihovnu – nezaměňovat s legendárními Knihovnami, díky nimž získalo Penacles titul město vědění – obvykle využíval jen Gryf, jeho manželka a Bedlamovi, proto ho nijak nepřekvapilo, že je prázdná. Král se nejspíš ještě snaží nějak odškodnit barona Vergotha. Temný kůň netušil, co asi dělají Bedlamovi, ale snadno to zjistí.

Je to prostě jen otázka dosáhnout k nim. Dělali to pořád, mluvili spolu v myšlenkách. Jen když čarodějové z nějakého důvodu vztyčili štíty, bylo to těžší, ale Temnému koni často nepřekáželo ani to.

Cabe…

Cítil první bliknutí cizího vědomí.

Dotkla se ho nějaká mysl… jenže to nebyl Cabe. Byl to…

Byl to on sám?

Temný kůň přetrhl spojení, které se snažil vytvořit. Co se to stalo? Bylo to jako dotknout se vlastního odrazu, prohlížet vlastní myšlenky. Nikdy předtím, za celá staletí, co putoval tímhle světem, podobné selhání nezažil.

Znovu sáhl myslí a pokusil se to udělat znovu. Kolem Penacles byla spousta obranných kouzel, a i když byla většina z nich vyladěna tak, aby se nedotýkala Gryfových spojenců, možná tuhle podivnou reakci způsobila nějaká nově zřízená bariéra.

Místo toho se okamžitě spojil s Cabem Bedlamem. Čaroděj byl plný obav. Temný koni! Co se ti stalo? Cítil jsem tvou přítomnost, a pak jsi najednou přetrhl spojení! Jsi v pořádku?

Jsem v pořádku, Cabe. Něco… o nic nešlo, jen jsem byl zvědavý. Povím ti o tom jindy. Možná jste ty nebo tvůj děd už na něco podobného při svých výzkumech narazili.

Kde je Aurim? Je zpátky v paláci?

Ebenový oř mu opatrně vysvětlil situaci, vylíčil mu Aurimův zájem o Jennu a vyložil, jak si myslí, že to chlapci prospěje. Cabe namítl, že původní zmatek způsobil právě Aurimův pokus předvést se před Vergothovými dcerami.

Jenna je jiná, Cabe. Kromě toho Aurim zřejmě chápe, že musí být opatrný. Myslím, že možná bude muset častěji ven, víc se setkávat s lidmi, kteří nejsou z Panství nebo z paláců v Penacles a Talaku. Moc toho nezažil. A u Gullivana by měl být v bezpečí.

Odmlka. Snad. Uvidím, co na to řekne Gwen. Jsi v paláci, že?

Šel jsem za tebou. Gryf předtím říkal, že mě potřebuje.

Teď tě potřebuje ještě víc. Právě jsme s ním v jeho pokojích. Raději jsem ti měl hned říct, ať jdeš sem, a neztrácet čas hovorem. Cabe působil čím dál napjatěji. Aurim by měl být v pořádku. Asi je lepší, že se chvilku baví. Možná tady nějaký čas zůstaneme. Radši pojď za námi.

Co je? Co se děje?

Cabe se znovu odmlčel, tentokrát mnohem déle. Prostě pojď.

Stačilo jen pomyslet a Temný kůň se přenesl do Gryfových osobních komnat. Pokoj byl prostorný, jasný a čímsi připomínal les; bezpochyby královnina práce. Král byl spíše vojenského ražení, i když i on měl rád krásu. Stěnu lemovalo několik polic, plných knih a svitků, poblíž stál umně zpracovaný psací stůl a zbytek komnaty zdobilo několik obrazů a sošek z přírody. Jen jedna zeď měla jiné téma. Visela na ní nádherná tapiserie s detailním obrazem města Penacles. Byl to tak propracovaný obraz, že na něm mohli najít každičkou budovu, a když ho člověk sledoval dost dlouho, mohl občas zahlédnout, jak se mění. Cokoliv se stalo s budovami v Penacles, se odrazilo i na tapiserii, ale to nebylo jejím hlavním účelem. Tapiserie byla jediným vstupem k magickým penacleským Knihovnám.

Královna tady nebyla, ale byl tu Gryf a Bedlamovi. Poblíž zavřených dveří stály další dvě postavy, nepodobné člověku. Byly vysoké, mohutné, a dokud se nepohnuly, vypadaly prostě jako železné sochy. Nebyly to však pouhé sochy, ale golemové, Gryfovy výtvory, které ho stály velké úsilí. Když královská rodina spala, golemové je hlídali, a také zajišťovali, aby se nikdo nepokusil použít tapiserii bez Gryfova souhlasu. Stejní dva tvorové čekali venku před komnatou.

„Temný koni,“ kývl na něj penacleský vladař. V ruce měl podivný předmět, který vypadal jako pták. Podle toho, jak ho držel, to očividně byla velmi důležitá věc. „Jdeš včas.“

„Vždycky chodím včas, Vaše Veličenstvo! Cabeova výzva zněla naléhavě. Co se děje? Má to něco společného s tím ptákem, kterého držíš?“

„Tenhle… výtvor… dorazil těsně po tom, co jsme se rozloučili. Našel ho jeden z mých strážců a okamžitě pocítil naléhavé nutkání donést mi ho.“ Lví pták ho převracel v ruce. Při bližším pohledu to byla ještě hrubší podoba jakéhosi ptáka, než si Temný kůň zprvu myslel. „Pokud jsem zjistil, ta věc sem přilétla, ale když minula první obranná kouzla, selhala. Když se jí strážce dotkl, spustilo nátlakové kouzlo.“

„Chytrý čaroděj.“

„A takových moc není,“ podotkla Gwen. „I kdyby uvnitř nebyl vzkaz, bylo by jasné, odkud tahle věc pochází.“

Věčný nastražil uši: „Zuu?“

„Zuu,“ zopakoval Gryf. „Dostal jsem zprávu, ale je adresovaná i Cabeovi.“

Čaroděj zvedl kousek pergamenu. „Vlastně to vypadá skoro jako osobní vzkaz pro mne, ale netuším, kdo ho mohl poslat.“

„A co v něm stojí?“ Temný kůň se bál, že ví.

„Podle zprávy se Zuu vydalo – nebo spíš vyjelo – proti jednomu ze svých malých severních sousedů. Zpráva neříká kdy, ale odhaduji to na jeden nebo dva dny. Důležitější je, že král s vojáky vzal i svůj Řád magie.“

„Začal s tím svým šíleným tažením?“

„Spíš si myslím, že zkouší svou sílu,“ skočil jim do řeči Gryf. „Chce se podívat, jak si povedou v boji. Samozřejmě zvítězí. Nejsilnější nepřítel, se kterým by se mohl utkat, je baron z Adderly, jehož panství leží těsně na severu od území Zuu.“

Stínový hřebec potřásl hlavou. „Nikdy jsem nepochopil, k čemu je to dobývání ostatních! Vždycky je pak tolik práce s udržováním vlády!“

„To je pravda,“ souhlasil penacleský vládce. „Ale některým to nezabrání, aby se o to znovu a znovu nepokoušeli. Jakmile Lanith ochutná vítězství, nepůjde ho zastavit jinak než rozsáhlou válkou.“ Gryf se podíval na mohutného černého hřebce: „Chtěl bych tě požádat o laskavost…“

* * *

Král Lanith, oděný v tradičních kožených kalhotách a kazajce, jaké nosí udatní válečníci ze Zuu, zatlačil na nosní chránič přilby, postrčil si ji nahoru a sledoval, jak se jeho posel tryskem vrací od hradu místního barona. Poslal tomu muži nabídku, kterou považoval za spravedlivou. Pokud se obránci vzdají, vezmou jim všechny zbraně a malou posádku převezme důstojník, kterému Lanith důvěřuje. Baronova rodina bude přepravena do Zuu jako rukojmí.

Viděl, že baron nabídku nepřijal.

V duchu slyšel jásavý hlas. Ten zpupný baron tě uráží! Má tu drzost odmítnout tvou laskavou nabídku! Nejspíš budeš muset všechny uvnitř pobít.

„Mlč, loutko!“ zamumlal Lanith a nevšímal si přitom pohledu, který mu věnoval jeden z důstojníků. „Až budu stát o tvou radu, zeptám se!“ Ale hlas měl pravdu. Za koho se tenhle venkovský baron má, myslí si snad, že odolá vojsku jezdců, pokrývajícímu krajinu, kam až oko dohlédne?

Posel přitáhl koni uzdu, zastavil ho a seskočil z hřbetu. Poklekl před králem a řekl: „Odmítl naslouchat. Říká, že si naši jezdci prodřou sedla a lučištníci vystřílí všechny šípy, ale jejich obranou neprorazíme. Říká, že vydrží obléhání, dokud nás vyčerpání, zklamání a hlad nezaženou zpátky do našich smradlavých královských stájí.“

Slova vyvolala mezi Lanithovými důstojníky rozruch. Jezdci ze Zuu byli jako válečníci uznávaní v celých Dračích říších. Od doby, kdy se jejich kočovní předci usadili v Zuu, už vybojovali mnoho válek; králův vlastní bratr vedl skupinu, která tvrdě bojovala se silami dračího císaře u Penacles. Blane obětoval život a Lanith svým vojákům vždycky dával zesnulého prince za příklad, jak by měli jeho vojáci, ať muži nebo ženy, žít. Pár z nich by rádo podotklo, že Blane nikdy nevěřil v dobývání, ale moudře mlčeli. Žádný válečník ze Zuu, ať si o velkolepém tažení myslel, co chtěl, si ale nechtěl nechat líbit takovou urážku od venkovského šlechtice.

„Sám na sebe přivolal zkázu.“

„Mám tedy poslat první vlnu?“ zeptal se králův zástupce, šedivějící válečník jménem Belfour. Jako mnozí jiní důstojníci, ale na rozdíl od krále, měl na sobě lépe chránící pancíř a kovové pláty na pažích, v těchto dnech běžné. Až na Lanithovu osobní stráž byli vlastně všichni tito lidé chráněni lépe než jejich vladař. Udatnost je jedna věc, ale přednost má přežití, aby člověk mohl bojovat i zítra.

Nikdo si samozřejmě neuvědomoval, že na krále dohlíží skrytý obránce, aby se ho žádná zbraň nedotkla. Viděli jen, že se jejich vládce, samozvaný dobyvatel Dračí říše, nestará o zranění.

Lanitha lákala představa mohutného útoku, náhle se však ozval neviditelný spojenec. Hradby jsou pevné. Ze západní strany jsou na tvoje jezdce políčené skryté jámy. Ten muž uvnitř říká pravdu. Může vydržet.

„Co tedy…?“ Král si v posledním okamžiku uvědomil, že hlas slyší jen on. Co tedy navrhuješ? Proč prostě nevejdeš dovnitř a nevypořádáš se s nimi?

Ach, nejsem tak mocný, velký králi, to ne! Kromě toho, pokud si chceš splnit své druhé přání, musí má přítomnost zůstat tajemstvím. A co by to bylo za zábavu bez pořádné bitvy? Věděl jsi, že v zemi pod hradem je zlom? Malý, ale důležitý zlom?

Nechci celý hrad shodit! Chci ho víceméně nedotčený, ty hloupý skřete!

Hlavou se mu rozlehlo chichotání. Způsobí jen drobné škody… tak, abys získal čas a místo, kudy se dostat dovnitř, pokud budou tví válečníci dost rychlí, až čarodějové dokončí svou práci.

Hlas umlkl, ale Lanith nepotřeboval další vysvětlování. „Ponteroyi!“

Ke králi vyjel vysoký, vyšňořený muž s úzkým obličejem, dlouhým knírem a řídkými, mastnými vlasy. Vypadal nesvůj, nejspíš kvůli svému oděvu, který byl sice skvostný, ale víc se hodil do chladnějšího království Gordag-Ai než tady na teplejší jihozápad. Ponteroy se lehce uklonil a upřel na krále korálkové oči: „Ano, můj vládce?“

„Připrav řád. Mám pro ně práci. Udělají tohle.“ Pokynul Ponteroyovi, aby se k němu naklonil, a zašeptal mu rozkazy, Důstojníci zkoušeli poslouchat, i když předstírali, že ne, ale Lanith mluvil příliš potichu. Když skončil, pokynul mágovi, že může jít. „Máš své rozkazy. Běž… A nezklam mě, Ponteroyi. Nemám rád selhání.“

„Ano, veliký. Jak poroučíte, veliký.“ Příchozí neklidně vytáhl zpoza opasku cosi, co na první pohled vypadalo jako malý jezdecký bičík. Horní konec hůlky tvořil krystal, vyřezaný do podoby koňské hlavy. Jakmile se jí Ponteroy dotkl, hlava zaplála. Mág krále hůlkou pozdravil a pak poněkud neohrabaně otočil koně a odjel.

„Proč tu není Saress?“ zabručela jedna mladší důstojnice. „Tenhle kluzký malý had se mi nelíbí!“

Lanith ji umlčel pohledem. „Saress má na starost jiné věci. Platím Ponteroye zlatem; na ničem jiném mu nezáleží, a vám by taky nemělo. Ví, co se stane, jestli mě zklame.“ Král se rozhlédl po svých velitelích. „Věřím, že to víte i vy.“

Nejeden válečník pobledl. Lanith si jich nevšímal, hleděl na nepřátelskou pevnost. Zatím jeho legie utrpěly sotva škrábnutí; napadly dvě vesnice a jedno větší městečko, ale nebojovaly s nikým významným. Baron byl vlastně první, kdo se jim postavil na odpor. Mohl důstojníky prostě nechat hrad oblehnout a nakonec by obránce za cenu mnoha životů přemohli, ale král byl netrpělivý a chtěl poslední zkoušku své moci rychle dokončit. Tohle místo mu jen překáží, jako hrbol na cestě dobyvatele, kterou musí uhladit, než se bude moci připravit na tažení proti skutečnému nepříteli. Gordag-Ai.

Gordag-Ai. Je to bohatá země; snadno nakrmí jeho vojska. Jakmile tam upevní svou pozici, může vyrazit na Talak. A odtud do Tyberských hor, zmocnit se ještě nezkušeného císaře dračí rasy.

Jeden z jeho bývalých důstojníků tvrdil, že takový plán povede jen ke zkáze a zmatku a Talak nebude přihlížet útoku na Gordag-Ai, protože talacká královna je dcerou místních vládců. A Talak sám má smlouvu s Penacles.

Ale já mám taky spojence. Vůdce dračí konfederace, Ssaleese, na oplátku za jeho pomoc podpoří hordy ze Zuu svými vojsky. Ssaleese už si upevnil postavení na západě a severu od Esedi, kde Gordag-Ai leží. Talak se nemůže ubránit oběma, a zatímco bude císař uvažovat, jestli poslat draky proti drakům, Lanith se svým spojencem horské království, kde vládne Melicard s půlkou tváře, rozdrtí.

Pomyšlení na to, co chystá, náhle začalo přemáhat dokonce i koňského krále. Gordag-Ai. Talak. Penacles. Dračí císař. Tolik mocných, a všichni proti němu. Co ho to jenom napadlo?

Vítězství je na dosah, zašeptal skřetí spojenec a rozptýlil jeho obavy do větru. Toto je první opravdový krok k dobytí Dračí říše. Toto je zkouška, která tvým válečníkům ukáže jejich osud! Následovalo tak hlasité zachichotání, že sebou král bolestně cukl. Tví skvělí čarodějové jsou připraveni! Stačí tvé slovo!

Hlas dozněl právě v okamžiku, kdy mu Belfour sdělil: „Vaše Veličenstvo, máme znamení od Ponteroye. Myslím, že čeká na váš rozkaz.“

Lanithovy obavy zmizely. Přicházejí skvělé bitvy, příběhy, které se budou vyprávět po celé generace. Budou je vyprávět jeho potomci, budoucí císaři Dračí říše. Vybuduje císařství větší, než o jakém kdy lidská rasa snila. A až dobude celý kontinent, nebude důvod dál mu říkat Dračí říše. Mohl by ji pojmenovat podle sebe…

„Vaše Veličenstvo.“

Vládce Zuu, budoucí pán světa, se pohnul a přikývl. Nic víc Belfour nepotřeboval; dal znamení čekajícím čarodějům.

Báječné, báječné, nemůžu se dočkat! ozval se znovu hlas v jeho hlavě.

Nejdřív ze všeho si Lanith všiml, jak jsou legie nedočkavé. Důstojníci je celé měsíce připravovali k válce; teď chtěly bojovat. No, dá jim bitvu, skvělou, vítěznou bitvu… ale dnes to bude jen malá ochutnávka. Jak nejednou připomínal jeho neviditelný spojenec, morálce pomáhá, když muži vědí, že jdou do bitvy, kde je vítězství jisté. Až tenhle den skončí, budou přetékat nedočkavostí, aby už vyrazili na Gordag-Ai.

Náhle se koně neklidně zavrtěli, někteří i zaržáli a pokusili se couvnout. Část důstojníků i vojáků měla potíže zvládnout svá zvířata.

Lanith cítil, jak se mu zachvěla země pod nohama.

Na hradním cimbuří se objevilo několik hlav. Kdosi zvedl luk a vystřelil na obléhající vojsko, ale osamělá střela nedolétla k cíli.

Chvění sílilo. Z kamenné pevnosti bylo slyšet vzdálený křik.

„Zemětřesení!“ zajíkl se jakýsi mladý důstojník. I ostatní vypadali šokovaně.

„Belfoure, jestli někdo zpanikaří, popravte ho na místě. Rozumíš?“

„A– ano, Vaše Veli– Veličenstvo!“ Starší důstojník nezadrhával ze strachu, ale spíš proto, že otřesy stále sílily.

„Připrav válečníky.“

„Jak po– poroučíte.“

Z hradeb spadl kámen. Po něm další. Z hradu zazněl výkřik, pak další. Lanith se usmál. Uvnitř se jako lesní požár šířila panika.

V zemi těsně před hlavní hradní bránou se otevřela trhlina a u východní strany další.

Za pár vteřin dorazila puklina až k bráně. Vysoká dřevěná vrata, nedávno zvýšená, aby zabránila útočníkům dostat se dovnitř, se na jedné straně uvolnila a s rachotem, který nepřehlušilo ani zemětřesení, se prudce otevřela. Část brány se zřítila.

„To bude stačit,“ řekl Lanith.

Belfour zvedl ruku. Vzápětí začaly otřesy doznívat.

„Zavelte k útoku.“

Trubky zavřeštěly, důstojníci vykřikli rozkazy. Uvnitř hradu stále ještě křičeli lidé. Jenom jeden nebo dva zůstali na hradbách a vypadali zmateně.

Odvážili se ti vzdorovat, veliký králi! Vysmívali se ti a proklínali tě! Měli by být potrestáni! Měli by být příkladem…

Král Lanith ze Zuu přikývl. Skřet má pravdu. Skřet má vždycky pravdu. Tenhle vesnický šlechtic a jeho malá armáda si zaslouží zaplatit za to, že ho urazili. „Belfoure!“

„Ano, můj vládce?“

„Pověz důstojníkům, že všichni obyvatelé hradu budou popraveni.“

Vyšší důstojník ztuhl: „Jste si…“

Teď nesmíš být slabý! Musíš z nich udělat příklad pro ty, kdo ti budou chtít odporovat v budoucnu. Trocha strachu udělá hodně práce, že, ó veliký? Ztrátou těchto několika bezvýznamných životů jich bude mnohem více zachráněno.

„Ano, tomu rozumím,“ zašeptal vládce Zuu. Pak zařval na svého zástupce: „Dostal jsi rozkaz od krále, Belfoure. Pochybuješ o něm?“

Válečník polkl a sklopil oči. „Ne, můj vládce.“

„Tak běž!“

Země mezi jeho stanovištěm a baronovou pevností už se proměnila v živou vlnu ječících, dychtivých jezdců, která vzbuzovala úžas dokonce i v králi. Uvažoval, zda nevyjet s nimi, ale tahle bitva ho není hodna. Jen ať muži vidí, že jim věří. Už vjel nedotčen do předchozího města a zabil přes půl tuctu směšných obránců, které rada posbírala z řad obyvatel. Zbraně, které na něj zamířily, v poslední chvíli měnily směr. Skřet tehdy dodržel slovo, jako vždycky.

Z hradeb stříleli dva lučištníci, ale to teď byli jediní viditelní obránci. První Lanithovi muži už dorazili k rozbité bráně a s meči vysoko nad hlavou vjeli dovnitř. Přestože ti první nejspíš padnou, teď už obránci nedokáží trhlinu ucpat. Je to jen otázka času.

Zatímco se díval, jak se vojáci vlévají do potlučeného hradu, hlas jeho jediného spojence k němu promlouval a zbavoval ho veškeré nejistoty ohledně chladnokrevného rozkazu, který dal svému zástupci. Tolik mrtvých, ale bude to stát za to, ó veliký. Sjednotíš zemi, přineseš jí slávu, o jaké ostatní jen snili! Celé generace budou opěvovat Lanitha Dobyvatele, Lanitha Krále koní!

Koně. To mu znovu připomnělo jediný slib, který neviditelný společník zatím nedodržel. Kde je kůň, po kterém touží, kůň vhodný k jeho skvostnému postavení? Kde je Temný kůň?

Trpělivost, císaři Lanithe! zachichotal se neviditelný tvor. Už je na cestě! Brzy, velmi brzy budeš mít svého úžasného démonického oře… a já svou pomstu.

IV.

Jenna už ho čekala. Aurim stěží přemáhal dychtivost a oslnivý úsměv, který se jí objevil na tváři, když vešel dovnitř, mu v tom nijak nepomáhal. Když se rodiče spojili s jeho sestrou Valeou a ujistili se, že je na Panství všechno v pořádku, rozhodli se zůstat na návštěvě u Gryfa. Aurim dostal na vybranou, jestli se chce vrátit, nebo se zdrží. Z jeho pohledu nebylo z čeho vybírat. Dokud je v Penacles Jenna, chce tu také být.

Cítil se trochu provinile. Rodiče tu zůstali, protože dostali naléhavé zprávy ze západu; rýsuje se tam možnost války. Aurim jen s obtížemi dával pozor, víc ho zajímalo, kdy se konečně bude moct vidět s kupcovou dcerou. Byla to první žena, u níž měl pocit, že jí rozumí. Na Panství bylo jen málo dívek jeho věku a většina z nich se k němu chovala se stejnou úctou jako k jeho rodičům. Bylo těžké je doopravdy poznat. Při návštěvách královských rodin v Talaku a Penacles byla situace ještě horší. Jistě, byl tu větší výběr, ale byly to obvykle rozmazlené, zjemnělé dcery podobných mužů, jako je baron Vergoth. Jeho dcery vlastně byly jedny z mála snesitelnějších dívek, se kterými se potkal.

Jenna je jiná. Říká, co si myslí, ale respektuje i jeho názor. Připouští své nedostatky, ale zdá se, že je dokáže proměnit tak, aby byly k užitku. Cokoliv řekla nebo udělala, jako by odráželo jeho vlastní přání a sny. Cítil se s ní jistější, méně závislý na slavných rodičích. Nezávislost pro něj byla důležitá.

„Aurime!“ Když se přiblížil ke stolu, který si oblíbili, krásná mladá žena vstala. Měla na sobě tmavě zelený jezdecký oděv se zlatým lemováním, na někoho z Gordag-Ai celkem umírněný. Vlasy měla sčesané dozadu a na hlavě špičatý klobouček s pírky na straně.

Aurim se posadil. „Omlouvám se, že jdu pozdě, Jenno. Mí rodiče…“

„...by ti měli dát víc volnosti, Aurime.“ Zamračila se. „Jsi skvělý mág a jsi už dost starý na to, aby ses postaral sám o sebe. Měli by to chápat.“

„To není tak jednoduché. Často mi nechávají na starosti Panství a pozemky. To je velká odpovědnost. Je to v podstatě celá vesnice.“

Zamračení zmizelo. „Tvůj domov musí být úžasný. Ráda bych ho někdy viděla. Neumím si představit, jak lidé a draci takhle spolupracují. Vím, že vedle sebe žijí v Přímořském Irillianu, ale tam mají lidé stále druhořadé postavení. Tam, kde žiješ ty, pracují jako přátelé!“

„Začalo to, když byli mí rodiče požádáni, aby vychovali Kyla, dračího císaře, a pak se to prostě rozrostlo. Když Kyl odjel, mnozí draci se rozhodli zůstat.“

Posunula ruku dopředu a nepatrně se ho dotýkala. „Nemohli bychom se tam podívat? Myslím jen na pár minut. Dokázal bys to, že? Přenést nás tam? Vím, že ano.“

Když s ním mluvila tímhle tónem, Aurim málem věřil, že dokáže cokoliv. Skoro souhlasil, že ji na Panství hned přenese, ale než to stačil vyslovit, vzpomněl si, že na území Bedlamových nemůže vstoupit nikdo, o kom jeho rodiče nevědí. To pravidlo mělo dobrý důvod. Nepřátelé se tam nejednou pokoušeli proniknout v přestrojení. Špehové několika dračích králů se stále snažili získat tajemství Panství pro své vládce.

„Je mi líto, Jenno. Dal jsem slib. Možná kdybych tě představil rodičům a oni tě poznali…“

Ruka se rychle stáhla. „Ne, to nic. Snad jindy. Chápu, že chci příliš.“

Aurim cítil, jak rudne. Zklamal ji. „Promiň.“

„Prosím, neomlouvej se.“ Oči se jí třpytily. „Mám lepší nápad. Možná bys mi mohl pomoci. Naučíš mě, jak lépe ovládnout moje schopnosti?“

Její požadavek mu zalichotil a zároveň ho polekal. Aurim jí chtěl pomoci, ale pak by mohla zjistit, jak je sám nejistý. Ale kdyby mohl jen poradit a nemusel zkoušet nic velkého, tak… „To bych asi mohl.“

„Děkuji ti!“ Jenna se naklonila a lehce ho políbila na tvář. „Pojďme do mého pokoje! Tam se nám bude lépe pracovat.“

„Do tvého pokoje?“ Aurim, který byl vychován zachovávat dekorum, zavrtěl hlavou. „To by nebylo správné, Jenno. Nechci ti dělat potíže.“

„No tak, nebuď hloupý, Aurime. Věřím ti… a ty věříš mně, že?“ Široký úsměv nepřipouštěl odpor. „A kromě toho, Gullivan vždycky o tvé rodině mluví velmi dobře. Určitě nebude vidět nic špatného na tom, když si půjdeme do mého pokoje promluvit, co myslíš?“

Ať měl Aurim jakékoliv pochybnosti, její kráse neodolaly. Konečně přikývl.

„Tak pojďme.“ Jenna ho musela od stolu skoro odtáhnout. Teprve když došli ke schodům, vzpamatoval se Aurim natolik, aby dokázal předstírat, že je mu jedno, co si ostatní pomyslí. Ohlédl se na Gullivana, ale hostinský měl práci se zákazníkem.

Gullivan měl nahoře tucet pokojů, většinou malých, ale praktických. Dva však byly větší a právě v jednom z nich bydlela Jenna. Nábytek byl čistý a udržovaný; lepší pokoje byste našli jen v nejlepších hostincích. Gullivan poskytoval opravdu dobré služby, a i proto se mu tak dobře vedlo.

Přestože sem dopadalo světlo zvenku, Jenna rozsvítila dvě olejové lampy. Aurim si všiml, že kromě jediné židle u malého stolu se dá sedět jenom na podlaze nebo na posteli.

„Nejspíš budeme mít víc místa na podlaze. Nevadí ti to?“

„Jistěže ne.“ Aurim si v duchu oddechl.

„Dobrá.“ Kupecká dcera se posadila na velkou zvířecí kožešinu, která byla jediným kobercem v pokoji. Aurim si sedl naproti ní a zkřížil nohy jako obvykle před cvičením koncentrace.

„Říkala jsem, že umím jen tohle.“ Zahleděla se na ruku, která krátce zasvítila a pak zase uhasla. „Ale ještě dokážu tohle.“ Znovu se zahleděla na ruku a začala ukazováčkem kreslit do vzduchu. V místech, kterými prst prošel, se objevil pruh světla. Za pár vteřin načrtla hrubý obrys čehosi, co připomínalo koně.

Aurim zamrkal. Kůň zvedl hlavu, vykročil… a rozplynul se.

„Umím kreslit podobné věci a trochu jimi pohnout, ale to je všechno.“

To je všechno? Skutečnost, že Jenna dokáže tohle, naznačovala, že má mnohem větší nadání, než čekal. Otec by ji vlastně označil za nejlepší uchazečku pro školu magie.

Ten nápad se Aurimovi zamlouval. Přemítal, jestli by mohl kupeckou dceru nějak přesvědčit, aby na čas opustila otcův obchod a studovala ve škole. Tím by se nejen víc naučila o možnostech svých schopností, ale zároveň by byla nablízku, kdykoliv by navštívil Penacles. Přestože by se Aurim možná dokázal přenést do Gordag-Ai, vůbec to tam neznal a zároveň nevěřil svým schopnostem provést správně tak daleký přenos, takže jestli se Jenna vrátí domů, nejspíš už se nikdy neuvidí.

Na podobné téma je příliš brzy. Možná až si vyzkouší pár cvičení.

„Jsi lepší, než si myslíš, Jenno. Kdyby ses snažila, byla by z tebe vynikající čarodějka.“

„To říkáš jen tak.“ Toužebně se usmála. „Bylo by to zajímavé. Ty jistě dokážeš dělat úžasné věci. Mohl bys mi něco ukázat? Vím, že se nerad předvádíš, ale pro mě by to opravdu hodně znamenalo.“

Co mohl říct? Tolik si přál udělat na ni dojem, ale od nehody v paláci si prakticky vůbec nevěřil. Kdyby selhal, mohla by se mu Jenna vysmát a říct mu, ať odejde.

„Dnes mám trochu potíže se soustředěním, Jenno. Co kdybych se pokusil naučit tě trochu víc o tvé vlastní moci? Možná by tvé kresby mohly vydržet déle.“

„Prosím, Aurime. Povzbudilo by mě, kdybych viděla něco z toho, co umíš.“ Sklopila oči. „Jistě nemůžu být nikdy tak dobrá jako ty, ale chtěla bych vidět, jaké to asi je ovládat takovou moc.“

Ovládat… jenom kdyby Jenna věděla. Když se však na ni podíval, zjistil, že nedokáže odolat. Udělá něco malého a jednoduchého, žádné oživení. No… možná ne. V některých starých technikách koncentrace býval dobrý – až do té kalamity v Gryfově paláci – a kdyby seslal kouzla přesně tak, jak to dělával dřív, možná by je pár vteřin udržel, jen tak dlouho, aby na svou společnici udělal dojem. Skončí dřív, než se věci znovu zvrtnou.

„Dobrá. Pozorně se dívej, potrvá to jenom chvilinku.“ Když dívka přikývla, mladý mág zvedl ruce, dlaněmi nahoru, a povolal moc.

Nad dlaněmi se objevil nezřetelný opar, který se rychle proměnil v několik drobných postaviček. Čím déle na ně Aurim hleděl, tím byly zřetelnější, až nakonec znovu vytvořil jedno ze svých starých oblíbených cvičných kouzel.

Harlekýni byli červení a modří, asi dva palce vysocí. Pluli v kruhu proti směru hodinových ručiček, ale to nebylo všechno. Všechny postavičky zároveň dělaly přemety. Harlekýni kroužili dál a dál, k potěšení Aurimova publika.

Pak se kruh bez varování zhroutil, harlekýni popadali na zem, a jakmile se jí dotkli, rozplynuli se.

Aurim bezděčně zaklel. Bouchl pěstí do dřevěné podlahy, až mu celou paží projela vlna bolesti.

„Aurime! Jsi v pořádku?“ Jenna se natáhla, vzala jeho ruku a pečlivě ji prohlížela, jestli se nezranil.

Pokusil se jí vytrhnout, ale svírala ho překvapivě silně. Kupecká dcera se na něho upřeně zahleděla. „To bys neměl dělat. Vylekal jsi mě.“

„Omlouvám se. Ten kruh se měl hýbat, dokud kouzlo nezruším! Nezlepšil jsem se, zhoršil jsem se!“

„Máš potíže se sesíláním kouzel?“ Jenna se zatvářila ustaraně. „Ale měl bys přece být ještě mocnější než tví rodiče! Jsi mocnější, že?“

„Jak říká můj otec, mám potenciál. Je to ve mně, ale prostě se nemůžu pořádně soustředit. Než Kyl nastoupil na trůn dračího císaře, měl jsem dojem, že už se to zlepšuje, ale potom se všechno začalo znovu hroutit. Nevím proč, ale je to tak. Jenom máloco se mi podaří.“

Naklonila se k němu a vzala ho za obě ruce. „V té době jsi toho musel hodně prožít. A potom se také nejspíš mnohé změnilo, možná jsi měl víc práce, víc úkolů. Uvědomuji si, pod jakým tlakem jsi byl. Jsem dcera kupce, učila jsem se řemeslu, protože otec nemá syna, kterému by obchod předal, až zestárne. Tví rodiče jsou i vyslanci na dvoře dračího krále, že?“

„Ano.“

Jenna přikývla. „A když jsou pryč, máš víc odpovědnosti.“

„Valea také.“

„Ale ty jsi starší. Obvykle máš věci na starost ty, že?“

Byla to pravda a Aurim občas míval pocit, že ho ten tlak přemáhá. Valea říkávala, že se snaží příliš, že by neměl přebírat odpovědnost za každou maličkost, která se na Panství děje. Většina činností, které tam probíhaly, nepotřebovala ostražitý dohled.

„Myslím, že se pokoušíš dělat příliš mnoho věcí najednou, Aurime. To je všechno. Musíš se otočit zády ke všemu ostatnímu a soustředit se jen na magii, ale uvolněněji. Musíš se sladit se svou silou, svou mocí.“

Aurim se zasmál: „Myslel jsem, že já mám být učitel.“

„I učitel se může učit,“ odvětila Jenna a znovu se usmála. Než si Aurim uvědomil, co dělá, krásná mladá žena se naklonila a políbila ho. Byl to krátký, letmý polibek, ale úplně Aurima vyvedl z míry. „Mám nápad. Nejdřív naučím já tebe, jak se řádně uvolnit, a pak ty naučíš mě, jak lépe využít moje schopnosti.“

Rozhodně to znělo lákavě, z více důvodů. „Jak mě chceš přimět, abych se uvolnil?“

„Otec mě naučil několik technik.“ Jenna se o stopu či dvě stáhla. „Otoč se ke mně zády.“

Aurim se otočil. Vzápětí ucítil, jak se Jenna posunula zpět dopředu a málem se mu opřela o záda. Srdce se mu rozbušilo. Jestli ho tohle má uvolnit, rozhodně se to nedaří.

„Zavři oči. Výborně. Teď pomalu dýchej a zbytek nech na mně.“

Mág poslechl, přestože bylo těžké dýchat pomalu, když byla tak blízko. Náhle ucítil, jak mu přejela dlaněmi po ramenech. Bezděčně sebou trhnul, ale Jenna ho jediným slovem utišila. Dotkla se konečky prstů jeho spánků.

Aurimem projelo mravenčení.

* * *

Temný kůň a Cabe se zhmotnili na okraji Dagorského lesa, jen pár mil západně od baronství Adderly. Slunce rychle zapadalo, přesně jak chtěli. Gryf je požádal, aby se vydali zjistit, zda je zpráva pravdivá, a Adderly bylo to pravé místo, kde začít. Pokud král koní zkouší svou moc, je to nejbližší smysluplný cíl.

„Pořád nechápu, proč se prostě nevrátíme do Zuu, Cabe! Už předtím jsme to království tajně navštívili!“

„Ano, a posledně nás málem chytili Lanithovi čarodějové. Myslím, že se od té doby zase něco naučili, Temný koni, obzvlášť jestli jsou mezi nimi naši chybějící studenti.“

Věčný v hloubi duše věděl, že Cabe má pravdu, ale přesto pochyboval, že jim tenhle výlet řekne něco zajímavého. Temný kůň si říkal, že najít ohnisko všeho dění znamená najít Lanitha. Tak by se dozvěděli víc. Král ze Zuu sice má vlastní čaroděje, ale Temný kůň pochyboval, že by některý z nich měl schopnosti, kterých by se bylo třeba bát. Ti, s nimiž se Cabe a on setkali při předchozích výletech před několika lety, byli asi tak organizovaní a schopní jako vyděšené ovce.

Stínový hřebec se zahleděl na krajinu před nimi. Východní hranice Adderly vypadala klidně, beze stop boje, baronův hrad však ležel mimo dohled, pár mil na západ. Pokud došlo k nějakému zápasu, budou stopy tam, a ne tady v pustině.

„Díky bohyni, nikdo tady není,“ poznamenal čaroděj.

„Proč by se obtěžovali sem chodit? Nic tu není, Cabe.“

„To je pravda, ale kdyby chtěli vpadnout do Dagorského lesa, bylo by tady víc jezdců, než kolik kdy viděli lidé mimo Zuu pohromadě.“

„Viděl jsssem větší hordy, než může ssshromáždit tenhle lidssský dobyvatel,“ odpověděl za nimi drsný hlas. „Ale i já jsssem rád, že takové vojsssko netáboří přímo u mého panssství.“

Temného koně nijak neuklidnilo, že je Cabe překvapený nejméně tak jako on. Neměl rád, když ho někdo špehoval, a navíc právě tohoto příchozího by měl být schopný vycítit.

Tón Cabea Bedlama zledovatěl. „Lorde Zelený. Snažili jsme se vás nerušit.“

„Nerušit mě?“ Vysoká postava ve zbroji přišla blíž. Zapadající slunce nechávalo mnohé ve stínu, bylo však zřetelné, že rytíř s dračí přilbou není člověk. Kromě očí, které byly tentokrát – i když ne vždycky – krvavě rudé, byl válečník smaragdově zelený. Měl šupinatou zbroj, až na přilbu, jejíž vrchol tvořila hrozivě realistická, děsivá dračí hlava. Spodní část přilby byla otevřená a odhalovala rovná ústa beze rtů, plná zubů ostrých jako dýky. Šupinatá kůže byla z dobrého důvodu přesně stejná jako šupiny na zbroji – ukrýval se v ní proměněný drak.

Zelený drak, vládce Dagorského lesa, je celou tu dobu sledoval.

„Neměli jsme v úmyslu neoprávněně vstoupit na vaše území,“ dodal Cabe, který se ve společnosti dračího vládce cítil očividně nepříjemně.

Temný kůň nikdy neměl draky rád, ale vládce Dagorského lesa byl vždycky přátelský k lidem. Něco však kdysi hluboké přátelství mezi Zeleným drakem a Cabem Bedlamem proměnilo v pouhý stín. Mluvili spolu, když to bylo nezbytné, a setkávali se, když to okolnosti vyžadovaly, ale zatímco dřív býval šupinatý válečník na panství Bedlamových vítán, teď už je nikdy nenavštěvoval.

„Nezasssahuješ do něj, Cabe. Chápu, proč jssste tady. Jak moc mého lidu, včetně mě sssamotného, klesssá, takoví jako Lanith ze Zuu toho plně využívají. Sssledoval jsssem je a moji špehové, lidští i jiní, také pracují.“

„A našli něco?“ zeptal se Cabe stále odtažitým tónem.

„Jen málo.“ Zelený drak se podíval z jednoho na druhého. „Ztratil jsssem nejméně pět špehů, sssamé věrné dobrovolníky. Vešli do Zuu a nevrátili ssse. Jsssem si vcelku jissstý, že jsssou všichni mrtví.“

To Temného koně zaujalo. Dračí vládce před nimi je jeden z nejmocnějších v dračí říši a má přístup k vzácným magickým předmětům a ke znalostem. Jeho předkové shromažďovali podobné věci po celé generace a zanechali vládci Dagory mnoho možností, jak pátrat po tom, co dělá lidský král, který kdysi býval jeho vazalem. „Hledal jsi je?“

„Ano. Sssamozřejmě, démonický koni. Nenechávám takové věci nedokončené.“

Z nějakého důvodu se mě bojí. Temný kůň často vyvolával strach v těch, s nimiž se setkal, ale drak takhle nikdy nereagoval. Mělo to něco společného s tím, co rozbilo drakovo přátelství s čarodějem.

„Zjistil jste něco?“ naléhal čaroděj, očividně toužící rozhovor ukončit.

Šupinatý válečník se podíval stranou, zjevně rozrušený. Tentokrát však Temný kůň tušil, že to souvisí s výsledky drakova pátrání.

„Nic… ne, ssskoro nic, Cabe. Po žádném z nich nezůssstalo ani ssstopy, ale dvakrát jsssem ucítil velkou prázdnotu, těsssně předtím, než ssselhalo ssspojení. Neumím sssi to vysssvětlit. Nebyli nechránění.“ Zelený drak vzhlédl a zadíval se čaroději do očí. „Lanith ovládá nějakou moc, nějakou magii, vedle které je jeho bezvýrazný Řád magie zbytečný. Nemůžu však přijít na to, co to může být! Jenže to může být sssilnější, než sss čím sssi dokážeme poradit každý zvlášť!“

Čím víc mluvil, tím víc se v řeči ozývaly přirozené dračí sykavky. Horní vrstva dračí hierarchie se pyšnila tím, že dokonale ovládá obecnou řeč, když však byli rozčilení, sykavky jim uklouzávaly.

„Prázdnota,“ přemítal Cabe. „To je všechno, co nám můžete říct?“

„Věřte mi, že kdybych toho věděl víc, řekl bych vám to. Když jsssem vásss ucítil, přemýšlel jsssem, jessstli něco říkat, dřív než ssse dozvím víc, ale pak mi rychle došlo, že nemám ponětí, jak ssse dozvědět víc. Musssel bych ssse vydat do Zuu osssobně a řekl bych, že to není dobrý nápad.“

„A co Adderly?“ zeptal se Temný kůň. „Stalo se tomu baronství něco?“

Zelený drak se příliš dlouze odmlčel. „Adderly už není. Sssměšný útok, kterému Lanith říká první velké vítězssství. Zkouška jeho sssíly… jako by Adderly mělo nějakou významnější obranu. Ten prokletý koňssský král dokonce ani nezkusssil dobýt hrad bez pomoci těch sssvých zatracených čarodějů!“ Zelený drak zaťal pěsti. „Povraždili obyvatele, dokonce i když ssse vzdali! Zrůdy! Nazývají násss netvory, a sssami dělají tohle?“

Tak emocionální prohlášení od válečníka, jehož rasa byla známá svou krutostí, překvapilo dokonce i Temného koně. Stínový hřebec víc než kdy jindy dychtil vrátit se do Zuu. Lanith dostal příliš mnoho svobody; zneuctil veškerou lidskost. Temný kůň chápal mnohé z důvodů, které vedly Gryfa a Bedlamovy k tomu, že se nepustili do boje se Zuu, ale teď už na těch důvodech nezáleží. Lanithovy cíle i metody, jakými jich chtěl dosáhnout, už byly zřejmé.

„Nevěřím, že by Blaneův bratr mohl být takový,“ zamračil se Cabe. „Znal jsem Blanea jen chvíli, ale byl to dobrý muž, udatný válečník. Záleželo mu na lidech. Jak může být Lanith tak jiný?“

„Lanith byl vždycky ten ctižádossstivý, Cabe. Ale tohle zašlo mnohem dál, než jsssem od něho čekal. Lanith, na kterého sssi vzpomínám, znal ssslitování… ale teď už ne.“

„Řeči! Řeči! Samé řeči!“ Věčný už měl těch řečí dost. Všichni jen mluví o tom, jak jsou věci strašné a jakou hrozbou je koňský král. Nu, je čas na činy, ne na další opatrné našlapování. „Ztrácíme tu drahocenný čas! Lanith vyrazil a vyzkoušel si svou sílu! Bude pokračovat, bezpochyby na sever. Jestli nic neuděláme, za chvíli bude u hradeb Gordag-Ai! Možná už k nim pochoduje!“

Zelený drak zavrtěl hlavou. „Ne, věčný, nepochoduje. Lanith ssse po tomhle masssakru vrátil do Zuu a čeká na nějaké zprávy. Jenže nevím na jaké. Má je ale přinéssst jeho milenka, čarodějka jménem Sssaresss.“

„Saress?“ Cabe Bedlam zvedl hlavu. „Zjistil jste o ní něco? Dokonce ani Gryf nic moc neví.“

„Jenom řeči, Cabe. Nic víc. Sssaresss je ssskoro ssstejně tajemná jako ta moc, kterou Lanith vládne.“

„Nemůže to být ona?“

„Ne. Alessspoň to vám mohu říci.“

„Ztrácíme čas!“ Temný kůň udeřil kopytem do země. „Cabe, měli bychom se osobně vydat do Zuu!“

Cabe se podíval na něj a pak na dračího krále. Král mlčel a nehýbal se. „Nepůjdeme do Zuu, Temný koni, ale chci vidět baronův hrad. Můžeme se tam něco dozvědět. Jsou tam pořád Lanithovi vojáci, lorde Zelený?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Král koní.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.