Děkuji všem mým blízkým za to, že jsou.

text © Kateřina Mašatová, 2017
ilustrace © Jana Kubásková, 2017

Smaragdový den
moře chladí, stoupá po kotníky,
smaragd nalezen
mezi kraby poustevníky.

Královna je zrozená
z bílé mořské pěny,
do červánků oděná
předpovídá změny.

Kámen sluncem prozářený,
do prstenu zasazený
na památku princezen,
když promění se v ženy.

Mlčení

Zarůstám mlčením,
jak úvoz maliníkem.
Mám strach, že k sobě
neproniknem.

Snášíš se do ticha,
jak soumrak do údolí,
škrábance z maliní,
v něm ale nepřebolí.

Někdo mi spálil pravou botu.
Jen tak, pro legraci,
ji do ohně hodil.

Ne že by shořela úplně celá,
jenom se scvrkla,
je pokroucená,
už se v ní chodit nedá.

Teď sedím u cesty – hromádka neštěstí,
přemýšlím, jak dál jít.
Na dohled už byla
studna starobylá –
- jen nabrat živou vodu a pít.
Teď měla bych snad bosá,
či napůl obutá
jít hledat smysl života?!
Tak sedím u cesty – hromádka neštěstí
a zatím nevím.

Z velkých plánů
zbyli malý lidi.
Malý lidi vydělávaj velký prachy
na ještě menších lidech.
Velký lidi se hned tak neuvidí.

Do metra, z metra
Hynek, Vilém, Jarmila
i Petra.

Pouliční lampa zhasíná,
hned se zase rozsvěcuje,
vichr stromem kolíbá
do větví mu pokřikuje.
Kolemjdoucím rozcuchává
učesané myšlenky
na zapřené milence a milenky.

Nádoba zrodu

Nádoba zrodu je-li rozbitá,
forma poškozena – smysl klopýtá,
kamkoliv vykročíš – cesta mizí.

Do meziprostoru vystřelen,
žádáš o bezčasí.
Chytit se můžeš jen
mraků útěchy.

Hladina tůně
se rozhoupala
jak se jí němě
dotkla ryba ploutví.
A s ní
i odraz v ní
se rozkolísal.
Po chvíli se
zase ustaluje,
už vidím bledá očka hvězd,
černou siluetu olše,
jak se nad ní
tiše sklání
a rákosí
zpola do vody ponořené.
Jen sebe nevidím,
jen sebe ne…
Splývám s temnotou a tichem noci.

Po Berounce plujou ledy
dívám se ke břehům,
kam naposledy
jsi schoval kousek něhy
na zimu.
Břehy svírá krunýř sněhu,
marně v nich hledám
naši zmrzlou něhu.
V březnu je jak v lednu -
a jaro v nedohlednu.

Beroun

Z výšky se nezdá být
to město tak nebezpečné.
Modrošedé -
v údolí,
jak kočka tiše přede.
Dole však,
když už jsi zpátky
zatne své
jedové drápky.

Dva stíny
vedle sebe
mlčí si
do očí
slova výčitky,
pocit viny:
„Zlobíš se?
- ale ne…”

Ač mám tisíc a jeden důvod
jít brečet někam do ústraní,
cosi mě k úsměvu popohání.
Něco tajemného
mě ovinuje šálou
pletenou z klidu,
s třásněmi veselosti.

Snad ten pohříchu krásný podzim,
průzračně zářivý sluncem,
barevný listím v kopcích nad městem…

Nevím
a zakazuji si to zkoumat,
protože kouzlo zmizí,
jen co ho zaměřím
reflektorem vědomí.

Jarní

Mezi zemí a nebem

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Oka mžiky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.