Sigmund Freud a židovská mystická tradice

David Bakan

Z anglického originálu Sigmund Freud and the Jewish Mystical Tradition vydaného nakladatelstvím Beacon Press v Bostonu v roce 1975 přeložil Daniel Micka

Redakce Terezie Houšková

Sazba Jakub Škraban

Elektronická verze Jakub Škraban a Radek Pokorný

Obálka Robert Vanko

Vydalo nakladatelství Volvox Globator, Štítného 17, Praha 3 – Žižkov, jako svou 1109. publikaci

Vydání první

Praha 2017

Adresa knihkupectví: Volvox Globator, Štítného 16, Praha 3 – Žižkov, 130 00

ISBN 978-80-7511-363-4

ISBN 978-80-7511-364-1 (epub)

ISBN 978-80-7511-365-8 (pdf)

Obsah

Předmluva

Předmluva k novému vydání

Poděkování

Pozadí vzniku psychoanalýzy

1. Problém původu psychoanalýzy

2. Hypotézy vztahující původ psychoanalýzy k Freudovu osobnímu životu

3. Psychoanalýza jako problém v dějinách idejí

4. Antisemitismus ve Vídni

5. Obecná otázka disimulace

6. Přetvařoval se někdy Freud?

7. Pozitivní identifikace Freuda jakožto Žida

8. Freudův vztah k Fliessovi a ostatním jeho židovským spolupracovníkům

Prostředí židovského mysticismu

1. Raná kabala

2. Moderní kabala

3. Zóhar

4. Doba Chmelnického

5. Židovská samovláda

6. Období sabatiánské

7. Období frankistické

8. Chasidismus

Téma Mojžíše ve Freudově myšlení

1. Michelangelův Mojžíš

2. Několik významných životopisných poznámek

3. Muž Mojžíš a monoteistické náboženství – kniha dvojího obsahu

4. Mojžíš jakožto Egypťan

1. Sabatiánské naplnění

2. Fantazie o „rodinném románu“

3. Mojžíš a antisemitismus

4. Odtržení Mojžíše od Židů

5. Mojžíš byl zabit Židy

6. Mesiášská identifikace Freuda

Ďábel jakožto suspendované superego

1. Úvod

2. Přechod

3. Hypnóza a kokainová epizoda

4. Objev přenosu

5. „ Flectere …“ Výkladu snů

6. Freudovo pojednání o posedlosti démonem

7. Stavba Výkladu snů

8. Významové vrstvy obrazu ďábla

1. Problém „odstupu“

2. Ďábel jakožto znalec

3. Léčivá moc Ďábla

Psychoanalýza a kabala

1. Problém vzdělanosti

2. Techniky výkladu

1. Člověk jakožto Tóra

2. Výklad en detail a en masse

3. Výklad snů v traktátu Berachot

4. Slovní hříčka

3. Sexualita

Heimlichkeit

Poznámky

Génius, jak známo, je nepochopitelný a nenese odpovědnost, a proto bychom se ho jako vysvětlení neměli dovolávat dříve, než selžou všechna ostatní řešení.

Všechno nové musí být předem připraveno a musí pro ně existovat předběžné podmínky v tom, co mu předchází.

Jen pár úkolů je tak přitažlivých jako výzkum zákonů, které vládnou duši výjimečně obdařených jedinců.

—Sigmund Freud

Předmluva

Smyslem tohoto eseje je prozkoumat hypotézu týkající se duchovních předchůdců freudovské psychoanalýzy. Z hlediska dějin idejí představuje psychoanalýza zvláštní problém. Myšlenková hnutí formátu psychoanalýzy mají obvykle v dějinách lidského myšlení výrazné předky. Přestože za každým velkým myšlenkovým hnutím stojí géniové, sotva kdy se jejich příspěvky rozvinou do takové míry jako psychoanalýza, jsou-li dílem jediného člověka.

Na Freuda se někdy pohlíží jako na nevysvětlitelného velikána, který náhle přišel na svět, zanechal v něm své hluboké a komplikované poselství a pak z něj odešel. Když chceme pochopit intelektuální dějiny psychoanalýzy, podaří se nám objevit mnoho rysů Freudova myšlení v hlavních proudech západní civilizace. Přesto však základní modus psychoanalýzy se od všech těchto dalších myšlenkových způsobů tak radikálně liší, že otázka jejího původu nebyla dosud uspokojivě zodpovězena.

Hypotézou tohoto eseje je, že úplné pochopení vzniku psychoanalýzy nebude v zásadě možné, pakliže ji nebudeme posuzovat z hlediska dějin judaismu a konkrétně dějin židovského mystického myšlení. To neznamená, že budeme schopni vykládat psychoanalytické teze přímo ze židovských mystických výrazů. Náš názor je spíše takový, že Freudovo opakované tvrzení, že patří k Židům, má pro vznik a vývoj psychoanalýzy větší význam, než se obvykle uznává. Freud byl účastníkem v boji za židovskou mystiku; zajímal se o její otázky; a kde to bylo vhodné, čerpal z jejích prostředků, aby se pro tento boj řádně vyzbrojil.

Doufám, že tento esej čtenářům postupně objasní, že židovský mysticismus hrál při styku židovství se západním světem zvláštní roli. Jednalo se o hnutí v rámci judaismu, které bylo zejména po sedmnáctém století s ohledem na klasické životní způsoby Židů revoluční. Sloužilo k oslabení klasických vzorců uvnitř judaismu, a tím usnadnilo vstup Židů do širších proudů západního světa. Proto naše prezentace Freuda jako účastníka tradice židovské mystiky nijak nepoškozuje základní pojetí Freuda jakožto západního vědce a výzkumného pracovníka.

Zásadní postavou v naší analýze je Sabataj Cvi, falešný mesiáš Židů ze sedmnáctého století. Ač byl v dějinách Židů zcela zapuzen – a my jsme přesvědčeni, že oprávněně – byl sociální výbuch, který tuto postavu obklopoval, pro celý následující vývoj Židů kritický. Sabataj Cvi a sabatiánské hnutí jsou v jistém smyslu pro některé z podstatných znaků Freudových problémů paradigmata. To, co hnutí sabatiánů znamenalo z hlediska emocionálního a sociálního mesiášství, s tím se Freud utkal jako s vědeckým problémem; a v tom snad spočívá jeho genialita.

Náš pokus pochopit Freuda z hlediska židovské historie by neměl být brán tak, jako bychom byli přesvědčeni, že Freud byl tajným žákem židovského učení. Obraz Freuda za hluboké noci pečlivě studujícího kabalistické knihy nepodporují žádná fakta; takováto praxe by však nebyla bývala v rozporu se vzorci čelních židovských představitelů mysticismu. Nicméně židovské mystické myšlení bylo přítomno právě v těch částech Evropy, odkud pocházeli jeho rodiče a značná část vídeňských Židů. Toto myšlení mělo vesměs konkrétní podobu v obecných slovních projevech Židů. Můžeme předpokládat druh přenosu, který se děje, když rodič či prarodič komentuje určitý problém doby. Komunikace se pak může konat pomocí příběhů či vtipů, které Freud sám sbíral.

Když se učení židovské mystiky vloží do knih, často vypadá jako nepatrné útržky informací. Například Chasidská antologie (Hasidic Anthology) vydaná rabínem Newmanem není vůbec antologií teologických pojednání. Jak stojí na titulní straně, jedná se spíše o „podobenství, lidové příběhy, bajky, aforismy, epigramy, výroky, anekdoty, přísloví a exegetické výklady chasidských mistrů a žáků; jejich tradice a moudrosti“.1 Když nás chce autor seznámit se sociálními a politickými podmínkami chasidských Židů, domnívá se, že má právo opírat své pojednání o analýzu legendárních textů a nikoliv o jiné druhy historických údajů.2 A knih o legendách, jež představují hlavní tištěný prostředek přenosu, je nespočet.3

Při pokusu pochopit vznik psychoanalýzy jako projev židovského mysticismu bylo naším úkolem zdůraznit slovo mystika stejně jako slovo židovský. Židovský mysticismus byl nepochybně hlavním prostředkem přenosu. Fungoval asi tak, že u Freuda rozvinul určité perceptuální a emocionální schopnosti a vymezil některé základní vzorce reakcí v souvislosti s problémy, s nimiž se setkal.

Autor si je vědom skutečnosti, že všechny formy mysticismu mají společné znaky a že historicky vzato existuje mezi rozličnými projevy mystického podnětu značně velký kulturní tlak. Nesnažili jsme se oddělit texty, které židovskou mystiku podporují nebo které z ní vycházejí. Například pythagorejství rozhodně židovskou mystiku ovlivnilo; a víme, že Goethe, jehož si Freud velice vážil, studoval kabalu. Tyto souvislosti jsou však příliš komplikované, než abychom je do tohoto eseje zahrnuli. V tomto pojednání o židovské mystice jsme se zkrátka spokojili s tím, že probíráme charakteristické rysy a že charakteristické neznamená jedinečné.

Při diskusích o tomto eseji padla často otázka, jaký je asi autorův vlastní názor na mysticismus. V tomto stadiu nemá však autor pocit, že by mohl zformulovat a obhájit nějaké uspokojivé hodnocení. Rozhodně si však myslí, že v mysticismu je cosi hlubokého a plodného, co často v současném intelektuálním úsilí chybí. Autor si jasně uvědomuje, že s mysticismem je spjata řada představ a názorů, které žádný moderní učenec nemůže respektovat. Ovšem když odmítáme mystické způsoby myšlení, odmítáme tím možná mnohem více než jen pověru.

Dáváme-li Freuda do souvislosti s tradicí židovské mystiky, chceme se vyhnout tomu, abychom vytvářeli dojem, že psychoanalýzu lze zredukovat na zvláštnosti duševního života jejího tvůrce. Povrchní technika redukcionismu ad hominem je popřením podstatné kreativity u člověka. V literatuře existuje několik pokusů zbavovat se freudovských příspěvků takovýmto způsobem. Argumentace ad hominem se však správně počítá mezi racionální bludy v učebnicích o logice.

Snažili jsme se učinit esej srozumitelný lidem, kteří nejsou vzděláni ani v psychoanalýze, ani v židovských dějinách. Kdekoliv to bylo možné, uvádím odkazy na prameny dostupné v anglickém jazyce. Čtenář, který má zájem prostudovat některé texty o židovské mystice, má k dispozici zejména publikaci Gershoma G. Scholema Major Trends in Jewish Mysticism a knihu The Zohar vydanou nakladatelstvím Soncino Press a přeloženou Harry Sperlingem, Maurice Simonem a Paulem P. Levertoffem.

Předložený esej má pět částí a epilog. V první části si pokládám otázku vzniku psychoanalýzy jakožto problému v dějinách idejí a pokouším se prokázat některé vztahy mezi Freudem a židovskou tradicí. V druhé části se krátce zmíním o některých znacích židovské historie. Ve třetí části pojednáme o Freudových spisech o Mojžíšovi, kde si Freud podle našeho názoru dovolil odhalit nejvíce, pokud jde o roli židovství v jeho myšlení. Ve čtvrté části probíráme obraz ďábla, obraz, který v jakémsi metaforickém smyslu obsahuje několik zásadních charakteristik vzniku psychoanalýzy. V páté části zkoumáme psaná díla židovské mystiky a jejich význam pro psychoanalýzu. V epilogu jsme se pokusili poněkud hlouběji pochopit smysl Freudovy židovské identifikace a jako oporu jsme k tomu použili Freudovu analýzu slova „Heimlichkeit“ – slova, kterého rovněž užíval k charakterizaci svých židovských pocitů.

Osobně nejvýznamnějším člověkem při psaní tohoto eseje byl můj dědeček Yitzchak Yosef Rosenstrauch, jemuž je esej věnován. Byl to člověk, který měl na mě největší vliv. Podle obvyklých měřítek byl nevzdělaný. Až do šedesáti let měl gramotnost omezenou na recitaci modliteb v Siduru či Machzoru. Znal význam pouze několika hebrejských slov. V šedesáti pěti se naučil číst v jidiš a zbylá léta života věnoval Bohu a hrstce knih psaných v jidiš, které vlastnil. Význam a důležitost pokory chápal lépe než kdokoli, koho jsem kdy poznal.

Když jsem byl mladý, trávil hodiny tím, že mi četl fantastické legendy o chasidských vůdcích. Naším oblíbencem byl Moiše Leib ze Sassova. Dosud si vybavuji jeho slova, že ten, kdo se nevěnuje každý den hodinu sobě, není člověkem, a že k tomu, abychom pomohli někomu jinému z bláta, musíme být ochotni nakydat bláto na sebe.

Jakmile jsem se stal schopným užívat sofistiky a zcyničtěl jsem, nelaskavě jsem ho peskoval: „Mistře Itsche (tak jsme ho oslovovali), proč vykonáváte davon (recitujete modlitby z modlitebních knih), když nerozumíte ani slovu?“ Odpověď byla stále táž: „Proč bych měl rozumět já, když rozumí Ten Nahoře?“

David Bakan

Columbia, Missouri

Září, 1958

Předmluva k novému vydání

Někteří o tomto eseji mluví jako o jakémsi „detektivním příběhu“. Materiál, který jsem měl k dispozici v době, co jsem jej psal, zanechal jednu otázku, kterou jsem tehdy neměl možnost rozhodnout: Byl si Freud vědom role židovské mystické tradice jakožto faktoru při vzniku psychoanalýzy? Některé zprávy, které upoutaly mou pozornost od té doby, co jsem esej dopsal, zvyšují pravděpodobnost, že si to uvědomoval.

Poté, co moje kniha vyšla, objevila se publikace Vzpomínky, sny, myšlenky C.G. Junga.1 V ní je dodatek obsahující několik dopisů, které Freud Jungovi napsal. V jednom z nich s datem 16. dubna 1909 je Freudovo numerologické pojednání o číslu 62, jež se podobá jeho pojednání o tomto číslu v „Něčem tísnivém“, které v této knize probírám (str. 207 a násl.). Podezření na jeho autobiografičnost zcela potvrzuje Freudův dopis. Ale navíc to, že taková analýza vychází z numerologické záliby v židovské mystické tradici jakožto něčeho, co je poměrně úmyslné, ukazuje následující Freudův odkaz na tuto analýzu: „V mé mystice najdete znovu potvrzenou specificky židovskou povahu.“2

Schůzka, kterou jsem pak měl s Chaimem Blochem, vynikajícím studentem judaismu, kabaly a chasidismu, mně mnohé osvětlila.3 Napsal mi, že četl recenzi článku Sigmund Freud and the Jewish Mystical Tradition v časopise Day-Journal a chce mě informovat o tom, že se s Freudem znal. Přiložil výstřižek o sobě z jednoho životopisného slovníku, abych věděl, o koho jde. Poprosil mě, zda by si mohl mou knihu přečíst; ač neumí anglicky, mohl by prý s pomocí svých dětí její význam pochytit.

Dopis od Chaima Blocha jsem četl s jistým vzrušením. Ve své knize prosazuji tezi, že existuje určitý vztah mezi vznikem psychoanalýzy a židovskou mystickou tradicí. Neposkytuji však žádný nebo téměř žádný přímý důkaz takové spojitosti; vlastně mám několik výhrad ohledně významu přímé souvislosti a zejména pak ohledně významu toho, zda měl Freud vědecký zájem o židovskou mystiku. Nicméně mě to velice zaujalo, neboť se zároveň zmiňuji o tom, že Freud o takových věcech s Chaimem Blochem hovořil. Nenapadlo mě, že bych s oním Chaimem Blochem mohl mluvit i já.

Okamžitě jsem jeden výtisk své knihy zabalil a poslal Blochovi na jeho domovskou adresu do New Yorku. Jelikož jsem za pár týdnů jel do New Yorku, napsal jsem mu, zda bych se s ním mohl setkat. Souhlasil a řekl mi, že má pro mě několik zajímavých informací o Freudovi.

Přijel jsem k němu do Bronxu s magnetofonem, abych si mohl náš rozhovor nahrát. To mi nedovolil se slovy, že by jeho děti měly námitky, protože jim to příliš připomíná nacisty a podobné věci. Hovořili jsme v jidiš. Zajímal se o mou minulost, zvláště o část Evropy, z níž pocházeli moji rodiče. Když zjistil, že jsem také z Haliče, začal mi projevovat neuvěřitelnou přízeň.

Pak mi vyprávěl svůj příběh. Byl blízkým přítelem Josefa Blocha, jednoho z vůdců boje proti antisemitismu ve Vídni. Josef Bloch (s nímž nebyl v příbuzenském poměru) mu byl jakýmsi učitelem a nabádal ho k tomu, aby přeložil dílo Chaima Vitala, kabalisty ze 16. až 17. století. Začal tedy překládat, ale myšlenky Chaima Vitala mu nějak nebyly po chuti. Přesto na překladu pracoval i nadále, dokud byl Josef Bloch naživu. Když Josef Bloch zemřel, s prací skončil.

Jednou měl však sen, v němž se mu Josef Bloch zjevil, pohrozil mu prstem před obličejem a zeptal se ho, proč práci o Chaimu Vitalovi nedokončil. Ze snu se probudil a byl tak nabitý energií, že úkol úspěšně dodělal. Přesto však se mu Vitalovy myšlenky jevily tak odporné, že se nemohl donutit knihu na svou vlastní zodpovědnost vydat. Hledal proto někoho, kdo by k ní napsal předmluvu: ve skutečnosti chtěl, aby zodpovědnost za její vydání na sebe vzal někdo jiný. Tehdy se sblížil se Sigmundem Freudem.

Freud, řekl Chaim Bloch, byl celý bez sebe vzrušením, když si rukopis přečetl. „To je zlato!“ zvolal Freud a divil se, jak to, že dílo Chaima Vitala mu nikdy předtím nepadlo do oka. Souhlasil, že ke knize napíše předmluvu, a dokonce dobrovolně nabídl pomoc při jejím publikování.

Pak se Freud obrátil na Blocha a řekl mu, že i on napsal knihu o judaismu; a vytáhl rukopis Muže Mojžíše a monoteistického náboženství. Bloch byl zcela zděšen. „Antisemité,“ řekl, „nás obviňují ze zabití zakladatele křesťanství. A teď nějaký Žid přijde s tím, že jsme zabili i zakladatele judaismu. Chystáte past na židovský národ.“ A dále řekl: „Zkoumal jste záznamy o narození a úmrtí ve starověkém Egyptě a našel jste nezvratný důkaz, že Mojžíš byl Egypťan a Židé ho zabili?“4

Freud se na Blocha dopálil a řekl mu, že s ním, ani s knihou o Chaimu Vitalovi už nechce mít nic společného, a rozlícen odešel z místnosti.

Bloch nevěděl, co dělat. Nechtěl hned odejít, aby to nevypadalo nezdvořile, a tak v místnosti zůstal. Na stole ležely dva rukopisy, jeho o Vitalovi a Freudův o Mojžíšovi, oba napsané na stejném druhu papíru a dost zpřeházené. Jecer hara, zlý pud, jak řekl Bloch, mu napovídal, že by bylo zcela „pochopitelnou“ chybou, kdyby se oba rukopisy pomíchaly, a tak je odnesl; a to by byl býval konec Muže Mojžíše a monoteistického náboženství. Napadlo ho však, že jestli má Freud kopii Mojžíše, není to k ničemu.

Důležitou informací pro mě však bylo toto: zatímco Bloch čekal v místnosti, prohlížel si Freudovy knihy. Ve Freudově knihovně spatřil velkou sbírku judaik (která chybí v předpokládané „Freudově knihovně“ umístěné v knihovně Psychiatrického ústavu v New Yorku), spoustu knih o kabale v němčině a, co je nejdůležitější, kopii francouzského překladu Zóharu!

Ve své knize věnuji Zóharu značnou pozornost, neboť se bezpochyby jedná o nejvýznamnější dílo židovské mystické tradice. Řada znaků v Zóharu prozrazuje výraznou souvislost s psychoanalytickým hnutím – mimo jiné s konceptem lidské bisexuality a koncepty sexuality obecně. Je tu rovněž pojetí, že člověka lze studovat podle exegetických technik spjatých se studiem Tóry; a teorie přirozenosti antisemitismu téměř identická s teorií z Freudova pojednání Muž Mojžíš a monoteistické náboženství. A co víc, existuje tu jakási atmosférická podobnost – podobnost, již v podstatě nelze sdělit nějakým stručným popisem.

I když jsem tušil, jak moc je pravděpodobné, že měl Freud se Zóharem něco společného, nechtěl jsem to tvrdit, aniž bych měl opravdu důkazný materiál. Vlastně jsem i v Předmluvě napsal: „Náš pokus pochopit Freuda z hlediska židovské historie by neměl být brán tak, jako bychom byli přesvědčeni, že Freud byl tajným žákem židovského učení. Obraz Freuda za hluboké noci pečlivě studujícího kabalistické knihy nepodporují žádná fakta; takováto praxe by však nebyla bývala v rozporu se vzorci čelních židovských představitelů mysticismu.“

Tato nová informace od Blocha mě udivila. Freud skutečně Zóhar znal a jeho vztah k židovskému mysticismu by tak mohl nabýt vědecké podoby.

David Bakan

Poděkování

Během práce na tomto eseji se mi dostalo pomoci z mnoha stran, ovšem veškerá zodpovědnost za to, co je tu řečeno, padá na mě.

Můj hlavní dík patří profesoru Davidu C. McClellandovi. Na základě jeho snažení jsem byl ustanoven hostujícím přednášejícím a společníkem při výzkumu na katedře Sociálních vztahů Harvardské univerzity, což mi při této práci značně pomáhalo. Neustále mně radil a povzbuzoval a vznášel návrhy, které jsem milerád přijímal. Bez jeho pomoci bych tento esej určitě nebyl schopen dokončit.

V létě roku 1955 mi Postgraduální vědecký výbor Univerzity v Missouri udělil vědeckou profesuru, která zajišťovala prostředky na cesty do New Yorku, abych mohl navštěvovat tamní knihovny.

Zvláštní dík patří spolku B’nai B’rith. Rabi Morris Fishman, ředitel Hillelovy nadace spolku B’nai B’rith při Univerzitě v Missouri, mi pomohl překonat počáteční problémy, které s tímto výzkumem souvisely. Jistou radost cítím z toho, že jsem některé ze svých názorů v tomto eseji obsažených prvně představil právě tomuto spolku, zrovna jako Freud představil kdysi své názory na výklad snů nejprve členům spolku B’nai B’rith ve Vídni. Stejně jako mi Hillelova nadace spolku B’nai B’rith pomohla v Missouri, pomohla mi i na Harvardu. Rabi Richard L. Rubenstein, ředitel Nadace na Harvardu, mi věnoval nemálo času a zpřístupnil mi také vybavení nadační knihovny.

Při takovéto práci je zpřístupnění knihoven a spolupráce knihovníků naprostou nutností (sine qua non). Univerzitní knihovně v Missouri vděčím především za to, že pro mě získávala nákupem a zápůjčkou materiály, které nebyly ihned k dispozici. Za obětavou spolupráci i pomoc děkuji těmto lidem: paní Evě J. Meye-rové a panu Robertu Meltonovi z knihovny Abrahama A. Brilla patřící k Psychoanalytickému institutu v New Yorku; zesnulému Dr. Jacobovi Shatzkymu a panu Williamu C. Bryantovi z knihovny Psychiatrického institutu v New Yorku; pracovníkům ze Sbírky judaik Veřejné knihovny v New Yorku; pracovníkům z knihovny YIVO (Institut pro židovský výzkum) v New Yorku; paní L. C. Mishkinové z knihovny Hebrejské teologické fakulty v Chicagu; panu Harrymu L. Poppersovi z Leafovy knihovny fakulty židovských studií v Chicagu; a pracovníkům z Widenerovy knihovny na Harvardské univerzitě.

Svůj čas mi věnovalo mnoho dalších lidí. Vřelost, s jakou se některé názory v mé knize setkávaly, byla neustálým zdrojem povzbuzení při překonávání mnoha těžkostí, s nimiž jsem se během své práce potýkal. Moji studenti na Univerzitě v Missouri a na Harvardu bystře a se zájmem poslouchali a komentovali každý bod, který jsem s námahou rozvíjel.

Názory v tomto eseji jsem prodiskutovával s mnoha lidmi, ale jejich nedocenitelnou pomoc nelze splatit pouhou zmínkou o jejich jméně: byli to Dr. Leslie Adamsová, profesor Gordon W. Allport, pan William Aron, profesor Jerome Bruner, slečna Josephine L. Burroughsová, profesor Reuel Denney, pan Harvey Fischtrom, profesor Marvin Fox, Dr. James Frank, pan Nathan Glazer, Dr. H. Raphael Gold, pan Clement Greenberg, profesor Abraham J. Heschel, profesor Elihu Katz, Dr. Herbert Kelman, profesor Isadore Keyfitz, pan Irwin Kremen, profesor Abraham Maslow, rabi Abraham Pimontel, profesor Simon Rawidowicz, pan James Reiss, rabi Menachem Mendel Rubin, profesor David Riesman, Dr. Theodore Reik, Dr. A. A. Roback, profesor Carl Schorske, rabi Joseph B. Soloveitchik, profesor Lewis Spitz, rabi Judah Stampfer, pan Menashe Unger, profesor Meyer Waxman, profesor Kurt H. Wolff a Dr. Mark Zborowski.

Rád bych také vyjádřil svůj dík kolegům z Univerzity v Missouri a na Harvardu, kteří mě trpělivě podporovali a pomáhali mi, když bylo třeba.

V souvislosti s touto prací mi také moje žena Mildred dala tolik, že to ani neumím vyjádřit. Moje děti, Joseph, Deborah a Abigail, mě zase navracely k bezprostřední realitě, když jsem se příliš dlouho toulal v oblastech kabaly a psychoanalýzy; velice jim vděčím za „instinktivní sebezapření“, s jakým se zapojovaly do šlechetné snahy – občas úspěšné, občas neúspěšné – „nerušit tatínka při práci“.

Za sekretářskou pomoc jsem zavázán Kanceláři děkana a Katedře psychologie na Univerzitě v Missouri, kde paní Carol Lawsonová přepsala na stroji některé z úvodních poznámek o tomto eseji; a Psychologické klinice na Univerzitě v Harvardu, kde paní Elizabeth Morse Atwoodová statečně bojovala s tím, aby rozluštila můj mizerný rukopis a zplodila z něj čitelný strojopis. Konečný strojopis byl dílem paní Irene Chasové. Rejstřík připravila paní Katherine F. Brunerová.

Za dovolení citovat bych rád vyjádřil uznání těmto společnostem a nakladatelstvím: George Allen and Unwin, Ltd., American Imago, Beacon Press, Inc., Basic Books, Inc., Ernest Benn, Ltd., E. P. Dutton and Co., Inc., The Free Press, Harvard University Press, The Hogarth Press, Ltd., The Jewish Publication Society of America, Alfred A. Knopf, Inc. (citace z Muže Mojžíše a monoteistického náboženství jsou z vydání Vintage Books, přetištěné se svolením Alfreda A. Knopfa, Inc.), Liveright Publishing Corporation, Philosophical Library, The Psychoanalytic Quarterly, Schocken Books a The Soncino Press, Ltd.

David Bakan

Část I.

Pozadí vzniku psychoanalýzy

1.

Problém původu psychoanalýzy

Roku 1956 se slavilo sté výročí narození Sigmunda Freuda, člověka, jenž téměř polovinu svého dlouhého života strávil v devatenáctém století a třetinu ve století dvacátém. Jeho zásadní modernost nás vede k tomu, že přehlížíme, kolik života strávil ve věku, na který se většina současníků nemůže pamatovat, a že ignorujeme historické faktory, které mohly hrát roli při vzniku psychoanalýzy.

Jak závažný je jeho přínos k sebehodnocení člověka, si byl Freud určitě vědom. Kdysi naznačil, že lidský narcismus dostal tři velké rány. Od Koperníka ránu kosmologickou; od Darwina ránu biologickou; a od psychoanalýzy ránu psychologickou.1 Kromě toho, že hluboce zapůsobil na naše představy o léčení duševní poruchy, měl Freud ohromný vliv na psychologii vůbec, na umění, společenské vědy, sociální reformu, výchovu dětí a vlastně na každý problém týkající se lidských vztahů.

Psychoanalytické hnutí vzniklo zdánlivě jako snaha ze strany jednoho lékaře léčit jisté nemoci, které odolávaly jiným formám terapie; právě pod touto zástěrkou se poprvé představilo světu. Ovšem krátce po svém představení se rozmohlo natolik, že se dotýkalo, pronikalo a zahrnovalo prakticky každou další formu intelektuálního úsilí.

Dalekosáhlé důsledky Freudova myšlení paradoxně potvrzuje to, jakou měrou je jeho přínos považován za samozřejmost. Freudovské koncepty v současném intelektuálním světě běžně využíváme, abychom získali vhled do jiných problémů, jak to ostatně ukáže i tento esej, který je pokusem pochopit genezi samotné psychoanalýzy. Literatura naší doby používá klidně freudovskou terminologii, aniž by zmínila zdroj, jako by to bylo nepotřebné. Ve světě, kde metoda aluzí (odkazů) obecně vychází z módy – protože autoři si nemohou být jisti, že budou pochopeny –, se na freudovské pojmy odkazuje v plné důvěře, že jim čtenář porozumí.

Tolik o dopadu Freuda na moderní myšlení. Nyní se vrátíme k hlavní otázce tohoto eseje: Na jaké pozadí dějin idejí máme promítnout tyto závažné Freudovy přínosy? Mohutný vliv psychoanalýzy činí problém jejího původu ještě důležitějším, a to zvláště proto, že jsme díky Freudovi poznali, že jedině proniknutím do tajemství původu můžeme dojít k úplnému pochopení buď jedince, nebo společnosti. Dopisům a poznámkám, které Freud psal svému příteli Fliessovi, dali jejich editoři vhodný titul začínající slovem „původ“, užitý ve smyslu, jaký má pro náš problém;2 a vzrušující atmosféra, která uveřejňování dopisů a poznámek provázela, potvrdila jejich význam pro intelektuální svět.

Když přemýšlíme nad otázkoou původu, je důležité všimnout si závěrů Freuda a jeho příznivců, jak se texty postupně zkreslují. Takové zkreslování se skutečně již děje. Úsměvným příkladem je, že když se občané Příboru na Moravě, Freudova rodiště, rozhodli umístit pamětní desku na dům, kde se narodil, chybně si přečetli záznam o narození a posunuli jeho narozeniny o dva měsíce dopředu. Jelikož se Freud narodil téměř přesně devět měsíců po svatbě svých rodičů, zpochybnila taková chyba jeho biologickou legitimnost, což některé z jeho kritiků zahřálo u srdce. Učení psychoanalýzy říká, že takový omyl může být nevědomým očerněním legitimnosti původu psychoanalýzy.3

Stejně jako se musíme bránit před procesy, jež psychoanalýzu podkopávají, musíme se mít na pozoru také před genotypicky obdobnými procesy, které by nás vedly k tomu, že bychom Freuda přeceňovali a idealizovali. V tomto eseji se pokusíme o prostřední cestu. Jak řekl Ekstein: tak jako otcova smrt přivedla Freuda k uvědomění si ambivalentní povahy jeho pocitů vůči němu, stejně se zdá, „jako by nám Freudova smrt dovolila poznat více o něm, o jeho životě a následně o psychoanalýze… Naše vlastní ambivalence, další příklad oidipovského tématu, je převedena na vědeckou zvídavost, která má za cíl lepší vhled do díla, které nám zanechal, a jeho integraci.“4 Nová generace ho snad prozkoumá objektivněji, bez vášní rozdmýchaných mezi těmi, kdo ho znali důvěrně a jejichž úvahy o psychoanalýze byly podmíněny očekáváním toho, jak bude Freud reagovat.

2.

Hypotézy vztahující původ psychoanalýzy k Freudovu osobnímu životu

Jedním z hlavních paradoxů současného psychoanalytického myšlení je, že zatímco klade velký důraz na analýzu „původu“, zdá se, že samo žádný původ nemá. Posuďme tedy nyní, jaký je zjevný původ tohoto myšlení.

Víme, že Freudův intelektuální život spadá do dvou odlišných období, jednoho, které předcházelo psychoanalýze, a druhého, které již psychoanalýza poznamenala. V prvním se Freud zabýval převážně biologickými problémy a jen tu a tam se objeví nějaká narážka na zájem o psychologii,1 vlastně o nic větší, než bychom mohli očekávat u jakéhokoliv specificky vzdělaného člověka. Již jeho předpsychoanalytická bibliografie2 mu vysloužila úctyhodné, byť možná ne mimořádné místo ve vědeckém světě. Měl již za sebou několik významných příspěvků včetně své průkopnické práce o vlastnostech kokainu.3 Až téměř ve čtyřiceti vykazoval určité známky toho, co od něj mělo teprve vzejít. Změna, která se v něm udála, byla příhodně charakterizována takto:

Když Freud udivil současníky svou první publikací o neurózách, bylo mu skoro čtyřicet let. Za sebou měl roky výcviku, výzkumu a praxe v anatomii, fyziologii a neurologii. S každým novým odvážným krokem se vzdaloval od svých kolegů a stával se pro ně cizincem. Ti mezi onou dobou solidního a plodného lékařského výzkumu a jeho novými zájmy a metodami neviděli vůbec žádnou spojitost. Později zastávalo mnoho psychoanalytiků opačný názor na první část Freudova pracovního života: dívali se na ni jako na čas strávený v jakési cizí zemi, v nejlepším případě jako na období příprav, v nejhorším případě jako na promarnění vzácných let, pokud šlo o psychoanalýzu.4

Když Jones poukazuje na rozdíl mezi oběma obdobími, informuje o tom, jak by na změnu reagoval Brücke, materialisticky orientovaný vědec a Freudův učitel.

Brücke by byl ovšem mírně řečeno šokován, kdyby býval věděl, že jeden z jeho oblíbených žáků, zjevně konvertující k přísné víře, vnesl později ve své slavné teorii o potlačeném přání do vědy představy o „smyslu“, „záměru“, a „cíli“, které byly právě nedávno ze světa odstraněny.5

Sám Freud, podnícen otázkou, zda by se psychoanalýza mohla praktikovat bez lékařského výcviku, mluvil o své vlastní lékařské minulosti, již měl v mysli spjatou s neurologií, fyziologií a podobně, takto:

Po 41leté lékařské činnosti mi mé sebepoznání říká, že jsem vlastně nebyl pravým lékařem. Stal jsem se lékařem v důsledku mně vnuceného odklonění mého původního záměru a můj životní triumf spočívá v tom, že jsem po veliké oklice znovu nalezl ten počáteční směr.6

Jones píše:

K samotné medicíně se necítil nijak přitahován. V pozdějších letech se netajil tím, že se nikdy necítil v lékařské profesi doma a že se mu nezdá, že by byl jejím regulérním členem. Vybavuji si, jak v roce 1910 vyjádřil s povzdechem přání, aby tak mohl zanechat lékařské praxe a věnovat se objasňování kulturních a historických problémů – v posledku velkého problému toho, jak se člověk stává tím, čím je.7

Měl-li Freud v tomto raném období psychoanalytické zájmy, nebyly jistě rozvinuty v žádné uvážené práci. Jones výstižně charakterizuje, co bychom zřejmě nazvali odkladem zájmu o psychoanalýzu, jejž možná měl v předpsychoanalytickém období, a píše o tom,

že byl Freud pracovitým a pečlivým studentem, ale že nikterak neexceloval v „exaktních“ vědách. Biologie mu umožnila trochu pochopit vývoj života a vztah člověka k přírodě. Později ho naučila něčemu o lidské tělesné konstituci fyziologie a anatomie. Ale přivedla ho tato nudná cesta blíž k jeho nejzazšímu cíli, k tajemství nitra člověka, k němuž ho hnalo nejvnitřnější nutkání? Víme, že lékařské studium nemocí člověka ho k onomu cíli nepřiblížilo a možná ho na cestě spíše zdržovalo. To, že však nakonec svého cíle dosáhl, byť podivuhodnou zdlouhavou oklikou, začal oprávněně považovat za vítězství svého života.8

Je jasné, že hledáme-li nějaké vysvětlení Freudova psychoanalytického vývoje ve formální přípravě a profesionální práci jeho předpsychoanalytických let, nacházíme tu jen velmi málo informací. Tradice tvrdého materialismu Brückeho, Helmholtze a jiných, s níž přišel do styku, nebyla jistě ta, z níž by nějak zásadně pro psychoanalýzu čerpal. Je dokonce těžké tvrdit, že ho tato tradice připravila na pozdější práci v tom smyslu, že by mu poskytla témata, k nimž mohl zaujmout opačný postoj. Důkazy podané ve Freudových psychoanalytických spisech ani zdaleka nepodporují hypotézu, že je psal jako reakci na tradici, kterou se zabýval v letech před psychoanalýzou. Zdá se, že tyto spisy naopak jednoduše tuto tradici ignorují a vydávají se zcela novými směry.

Jestliže nám přesvědčivý klíč k otázce původu psychoanalýzy nepodává vědecká minulost, s níž byl Freud důvěrně obeznámen, jaké jiné hypotézy můžeme prosazovat? K dispozici máme pět typů vysvětlení, z nichž všechna spolu malinko souvisejí a odkazují v prvé řadě na osobu Freuda a nikoliv na nějakou tradici.

První je, že idiosynkrazie Freudova osobního života byla taková, že z něj učinila velmi zvláštní druh člověka, který mohl provádět objevy, jež prováděl. Jako příklady takovéto hypotézy můžeme uvést různé explicitní i implicitní tvrzení, že Freudovy spisy jsou prostě dílem choré mysli a je třeba k nim přistupovat s rezervou jako k výrokům duševně narušeného člověka.

Takovouto hypotézu nacházíme vlastně i u osob, které jsou Freudovi nakloněné. Dokonce i Jones se občas nechá oklamat. Například: „Sledujeme-li jak nejlépe umíme genezi Freudových původních objevů, zákonitě uvažujeme tak, že největší z nich – totiž univerzálnost oidipovského komplexu – byl možná usnadněn jeho vlastní neobvyklou rodinnou konstelací, která pobídla jeho zvědavost a poskytla mu příležitost k úplnému potlačení sexuálního pudu.“9 Takové argumenty mohou být líbivé. Nicméně zaměříme-li pozornost na takové faktory jako „neobvyklá rodinná konstelace“ či „příležitost…k úplnému potlačení sexuálního pudu“, zjistíme, že jsou jen částečným vysvětlením. Odvracejí pozornost od vlivu historie a kultury na intelektuální tvorbu, i když je pravda, že tento vliv musí jedinec zpracovat na základě životních zkušeností.

Druhá z těchto „osobních“ hypotéz je to, co lze nazvat hypotézou „záblesku“ či „zjevení“. Tato hypotéza říká, že idea psychoanalýzy do Freuda prostě „vstoupila“. Sachs to například popisuje takto:

Jakým způsobem se jeho názory zrodily, je pro každého hádankou. To, co bylo v psychopatologii nejprve pouhým vodítkem, vyrostlo díky neúnavnému soustředění originální mysli v základní koncept psychologie, lidské civilizace a na posledním místě veškerého organického vývoje. Některá náhlá osvícení, která v tomto vývoji zanechala stopy, popsal Freud, například jak se mu zjevil koncept sublimace – tj. proces, při němž jsou potlačované nepříjemné emoce přeměněny na vyšší, společensky přijatelnou činnost. Stalo se tak, když se díval na kreslený vtip…10

Sám Freud, jak říká Sachs, má sklon vést nás směrem k hypotéze „záblesku“. Píše například, že myslí na mramorovou desku umístěnou na domě, kde měl kritický sen o Irmině injekci,11 s takovýmto nápisem: „Zde se 24. července 1895 Dr. Sigm. Freudovi vyjevilo tajemství snu.“12 A v předmluvě k třetímu (přepracovanému) vydání Výkladu snů říká o knize: „Vnuknutí tohoto druhu se poštěstí pouze jedenkrát za život.“13 Vedle různých úvah, jimž poznámky tohoto druhu podléhají, jako je možnost, že jsou „stylistické“ nebo že jsou motivovány jakousi velkolepostí, nebo že jsou povrchní a nepodstatné, dokážou vytvářet dojem, že jeho objevy mají charakter jakéhosi „záblesku“ či zjevení (de novo).

Tyto dvě hypotézy, hypotéza osobní idiosynkrazie a hypotéza „záblesku“, souvisejí s třetí hypotézou, hypotézou génia. Podle ní se na světě čas od času narodí jedinec s obrovským a mimořádným talentem, přičemž povaha tohoto talentu je záhadná a neproniknutelná. Takovou hypotézu musíme odložit stranou nejméně z jednoho důvodu, a sice že brání výzkumu tím, že nahrazuje analýzu zbožnou úctou. Sám Freud nás varuje před podlehnutím jejímu mámivému účinku. Říká zcela jasně: „Génius, jak známo, je nepochopitelný a nenese odpovědnost, a proto bychom se ho jako vysvětlení neměli dovolávat dříve, než selže každé jiné řešení.“14

Jedním z významných důsledků všech tří zmíněných hypotéz a čtvrté, která stojí samostatně, je, že Freud měl neobyčejný psychologický vhled do přirozenosti člověka a že psychoanalytická práce mu prostě poskytla technický rámec pro její formulaci. Je nepochybně pravda, že měl hluboké pochopení pro povahu člověka. To je ovšem na hony vzdálené psychologickému proniknutí například do metody volné asociace, detailních technik výkladu snů a teorie bisexuality. Skutečný technický přínos Freudův překračuje psychologickou bystrost, kterou vykazují autoři jako Shakespeare, Proust, Dostojevskij, Ibsen, Melville, Hawthborne a podobně.I

Poslední naše hypotéza osobní povahy pohlíží na psychoanalýzu jako na výsledek plodné myšlenky či plodného pozorování zasazeného do půdy neobyčejně bohaté mysli. Tuto hypotézu rozpracovává pojednání od Paula Bergmana.15 Je to hypotéza, kterou by Freud sám zřejmě akceptoval a jež je propagována v jeho eseji „K dějinám psychoanalytického hnutí.“ Tvrdí, že „musím přece jen být tím pravým původcem všeho, čím se vyznačuje“.16 Pak pokračuje tím, jak přišel na základní myšlenku sexuální etiologie neuróz.

Útěcha za špatné přijetí…spočívala v přesvědčení, že jsem se pustil do boje za novou a originální myšlenku. Avšak jednoho dne se u mne spojilo dohromady několik vzpomínek, jež toto uspokojení narušily a místo toho mi dovolily krásně nahlédnout do průběhu naší tvůrčí činnosti a povahy našeho vědění. Ta myšlenka, za niž jsem byl činěn odpovědným, nevznikla nikterak ve mně. Přivedly mne na ni tři osoby, jejichž názor mohl počítat s tím, že k němu budu pociťovat nejhlubší úctu – samotný Breuer, Charcot a gynekolog naší university Chrobak, snad ten nejvíce vynikající z našich vídeňských lékařů. Všichni tito tři muži mi předali určitý vhled do věcí, který, přísně vzato, sami neměli. Dva z nich své sdělení popřeli, když jsem jim je později připomněl, ten třetí (mistr Charcot) by byl pravděpodobně učinil právě tak, kdyby mi bývalo bylo dopřáno jej znovu uvidět. Ve mně ale tato bez pochopení přijatá totožná sdělení po celá léta dřímala, až se jednoho dne probudila jako zdánlivě originální poznatek.17

Dále vypráví o třech příhodách, při nichž tito pánové mluvili o svých pacien-tech, přičemž všichni tvrdili, že narušený stav souvisí se sexuální frustrací. Breuer podotkl: „To jsou vždy tajemství alkovenu“;18 Charcot prohlásil: „Mais dans des cas pareils c’est toujours la chose génitale, toujours…toujours…toujours“;19 Chrobak řekl: „Jediný recept na takové trápení je nám dobře znám, ale nemůžeme jej předepsat. Zní takto:

Rp. Penis normalis

dosim

reperatur! 20

V tomto výkladu je několik věcí, jež jej činí méně významným, než bychom si podle Freuda měli myslet. Freudova komplexní teorie sexuality, zvláště role dětské sexuality při vzniku neurózy, je v těchto rozhovorech značně opomíjena. Onen „určitý vhled do věcí“, o němž Freud říká, že mu byl oznámen, není nic jiného než staré povědomí o psychologických důsledcích frustrace ze sexuálního uspokojení. Je těžké představit si, že by byl Freud tak bezstarostný a před vším chráněný, že by alespoň tento běžný poznatek o významu sexuality u adolescentů a dospělých neobjevil dříve. Freudovo tvrzení, že tato sdělení v něm „po celá léta dřímala“ atd., lze vysvětlit jedině tak, že jim připisoval význam, který převzal odněkud jinud. Hypotéza týkající se poslední věty je předmětem tohoto eseje.

Citovaná pasáž má všechny znaky toho, co Freud nazývá krycími vzpomínkami,21 schopností zapamatovat si nějakou obyčejnou a lhostejnou událost, která nevyvolá žádný zvláštní účinek, jež má však při vzpomínání ohromující jasnost. Její funkcí je skrýt před vědomím jiný, související, potlačený materiál. O krycích vzpomínkách Freud píše: „Abych použil obecně srozumitelného příměru, jistý zážitek z doby dětství se v paměti neuplatní proto, že by snad byl sám zlatem, nýbrž proto, že leží vedle něj. Totéž přirovnání lze aplikovat na některé zážitky z dětství, jež se udržely v paměti.“22

S ohledem na krycí vzpomínky nám Freud také říká, že síla skutečného potlačeného materiálu je velká a že krycí vzpomínky jsou kompromisem. Rovněž nám říká, že krycí vzpomínky mohou být navzdory své očividné jasnosti ve skutečnosti zfalšované. Podíváme-li se ještě jednou na příhody vyprávěné Freudem, všimneme si, že Breuer i Chrobak popírají, že se udály. Buď se mýlili Breuer a Chrobak, nebo se mýlil Freud, a my nikdy nebudeme moci zjistit, který z nich se tedy mýlil. O Charcotovi sám Freud dodává, aniž by měl možnost si to vlastně ověřit, že by to býval popřel. Psychoanalytický výklad, že toto předpokládané popření je tlakem skutečného potlačeného materiálu deroucího se do popředí a oznamujícího nám, že „se jedná o krycí vzpomínku“, se nabízí velice přesvědčivě. Navíc to, že Freud podléhal krycím vzpomínkám, jasně dokazuje analýza takových krycích vzpomínek u Freuda provedená Susan C. Bernfeldovou.23

V každém případě ať již přijmeme možnost, že to byla krycí vzpomínka či nikoliv, a uvažujeme-li objektivně, je značně pochybné, že by Freud přijal sexuální teorii od Breuera, Charcota a Chrobaka způsobem, jak to popisuje.

Freudova nejasnost ohledně zdrojů jeho myšlenek se znovu objevuje v několika případech, které uvedeme níže. Tato charakteristika nás nutně přivádí k závěru, že původ jeho psychoanalytického myšlení souvisí s potlačeným nebo alespoň utajovaným materiálem. Abychom u něj ještě jinak ukázali tuto charakteristiku a demonstrovali tak jasně neuspokojivou povahu jeho vysvětlení, ocitujeme tu z jeho spisů tři další příklady.

Když na své cestě po Americe v roce 1909 hovořil na Clarkově univerzitě, řekl, že to je Breuer, kdo je především zodpovědný za psychoanalýzu. V pojednání „K dějinám psychoanalytického hnutí“ o tom vypráví takto:

…prohlásil jsem – dojat významem tohoto okamžiku pro své úsilí –, že jsem to nebyl já, kdo psychoanalýzu vytvořil. Tuto zásluhu, řekl jsem, si získal jiný člověk, Josef Breuer, v době, kdy jsem byl studentem a byl jsem zaměstnán skládáním zkoušek (1880–1882).

Freud dále říká, že jelikož on a nikoliv Breuer byl terčem „nadávek a výtek“, musí učinit závěr, že on, Freud, je původcem.24 Je pozoruhodné, že ani jeho důvod pro to, že ji nejprve připisoval Breuerovi, ani jeho důvod pro to, že změnil názor, nejsou zvlášť pádné, pokud jde o objektivní otázku skutečných zdrojů jeho myšlení.

Možnost, že jeho vlastní výroky s ohledem na původ psychoanalýzy nejsou spolehlivé, ukazuje jasně také následující pasáž o jeho vztahu k Fliessovi. Týká se názoru na bisexualitu, případu, kdy evidentně získal nápad od někoho jiného a zapomněl od koho:

V létě roku 1901 jsem řekl příteli, se kterým jsme si v té době velmi často vyměňovali názory o vědeckých otázkách: „Tyto neurotické problémy se dají rozřešit jen tehdy, jestliže se zcela a úplně postavíme na půdu předpokladu původní bisexuality jednotlivce.“ Na to mně odpověděl: „To jsem ti již řekl před dvěma a půl lety v Br. na jedné večerní procházce. Tehdy jsi o tom nechtěl ani slyšet.“ Je nepříjemné být takto vyzván k vzdání se vlastní originálnosti. Nemohl jsem se upamatovat ani na rozhovor, ani na tvrzení svého přítele. Jeden z nás se tedy mýlil; podle zásady cui prodest? jsem to byl jistě já. Během příštího týdne jsem se vskutku rozpomněl na všechno, co mi chtěl přítel připomenout; sám se pamatuji, že jsem tehdy odpověděl: „Tak daleko ještě nejsem, do toho se nechci pouštět.“ Ale od té doby jsem trochu snášenlivější, připadnu-li v lékařské literatuře na jednu z mála myšlenek, které smím spojovat se svým jménem, a není-li tam moje jméno uvedeno.25

Posledním příkladem v této souvislosti je domnělý zdroj metody volných asociací. Freudova přednáška „O předhistorii analytické techniky“26 pojednává o zdroji metody volných asociací. Zde Freud, v anonymně uveřejněné odpovědi od třetí osoby na dohad, že by ji mohl mít od J. J. Gartha Wilkinsona, který o ní psal v roce 1857, říká, že o volných asociacích psal dokonce ještě dříve Schiller, a to v roce 1788, avšak „smíme považovat za jisté, že ani Schiller, ani Garth Wilkinson neměli na volbu psychoanalytické techniky vliv. Zdá se, že náznaky většího osobního vztahu přicházejí z jiné strany.“27 Dále Freud mluví o spisovateli jménem Ludwig Börne,II který v roce 1823 napsal knihu, jež zřetelně anticipuje metodu volné asociace. Když bylo Freudovi 14 let, dostal Börneho knihu „jako dárek a tuto knihu má dnes, o padesát let později, stále ještě jako jedinou z doby svého mládí. Tento spisovatel byl prvním, do jehož spisů se [Freud] zahloubal.“28 „Nezdá se nám tedy vyloučeno, že tento poukaz snad odhalil onen kus zakryté amnézie, o němž se můžeme domnívat, že je v tolika případech za zdánlivou originalitou.“29

Materiál těchto tří příkladů ukazuje jednak způsob, jakým nás Freud vede k tomu, abychom přijali hypotézu „plodné“ myšlenky, a jednak neuspokojivou povahu takové hypotézy. V nejlepším případě naznačuje, že Freud si nebyl svých zdrojů vědom a že vynakládaje úsilí na to, aby předložil poctivý obrázek (přičemž si v určitém smyslu uvědomuje, že z něčeho čerpal), poukazuje poněkud nedostatečně na tu či onu příhodu, která mu jako možný pramen jeho názorů vytanula na mysli.

I Hluboké psychologické pochopení, jež nacházíme v západní literatuře před Freudem, je mimo rámec této knihy. Pochopením člověka oplývá i literatura naší doby. Dokladem toho je jeden příklad zdánlivě tak vzdáleného pramene, jakým je Oliver Wendell Holmes. Ten píše: „Nezřídka zjišťujeme, že naše osobnost je ve snech rozdvojena a že bojujeme sami se sebou neuvědomujíce si, že jsme svými vlastními nepřáteli. Dr. Johnson snil o tom, že závodí o důvtip s jakýmsi oponentem, a prohrál; opatřoval ovšem důvtip oběma. Tartini slyšel Ďábla hrát nádhernou sonátu a po probuzení ji zapsal. Kdo jiný byl Ďáblem než Tartini sám? Sám si vzpomínám, že jsem v mládí ve snu četl nějaké verše napsané, jak jsem se domníval, rodícím se básníkem, mým rivalem. Natolik přesahovaly mé schopnosti, až jsem přestal doufat, že bych jich mohl někdy dosáhnout; přesto jsem je musel podvědomě skládat, jak jsem je četl.“ Poznamenejme, že Holmes již plně chápal, že to, co máme tendenci považovat pro Freudovu teorii výkladu snů za zásadní, je projekce sebe sama do snových osob. – Oliver Wendell Holmes, Pages from an Old Volume of Life (Boston: Houghton Mifflin Co., 1883), str. 282–283, přednáška s názvem „Mechanism in Thought and Morals“ přednesená 29. června 1870 na Harvardské univerzitě.

II Ludwig Börne (1786–1837) byl židovský spisovatel, jehož původní jméno bylo Löb Baruch. Jméno si změnil, když v roce 1818 přestoupil na křesťanství.

3.

Psychoanalýza jako problém v dějinách idejí

Zdají-li se být osobní hypotézy v nejlepším případě fragmentární, můžeme nalézt jen trochu více uspokojení v tom, co lze považovat za vědecké předchůdce psychoanalytického myšlení. Je jistě možné přidělit Freudovi v intelektuální historii naší civilizace určité místo. Toto místo by bylo na základě podobnosti spjato s tradicí Leibnize, Herbarta, Schellinga, Schopenhauera, Nietzscheho, Brentana, Caruse, von Hartmanna, Du Prela atd.1 Rozhodně máme důkazy, které nasvědčují tomu, že Freuda určitým způsobem „nasměroval“ Charcot. Ukázat můžeme i na přímý vztah mezi Brentanem a Freudem2 a spisy Carusovy jsou součástí Freudovy osobní sbírky, která je nyní v knihovně Psychiatrického ústavu v New Yorku. Zvláště Carus si zasluhuje pozornost. Například v práci publikované v roce 1846 psal již o tom, že klíč k pochopení fungování mysli leží v oblasti nevědomého; a že všechny těžkosti a domnělé nemožnosti týkající se tajemství mysli se odtud vyjasňují.3 Carus rovněž prohlašoval, že některé choroby vznikají v důsledku potlačení, a že by se pacient rychle vyléčil tehdy, kdyby se mu pomohlo vzpomenout si na události, jež byly zasunuty do nevědomí.4

Kromě toho byly v kultuře přítomny síly, které působily paralelně s „freudovským“ modelem. Jakási revoluce ve vědeckém a realistickém výzkumu sexuality již nastala; a co dnes považujeme za nevědomé, studovala akademická skupina ve Würzburgu pod vedením Külpeho v prvním desetiletí 20. století zcela nezávisle na psychoanalytickém hnutí.5

Navzdory existenci takových zvěstovatelů psychoanalýzy představuje však myšlenkové hnutí, jež Freud rozvinul, z hlediska dějin idejí jakési mysterium. I když můžeme retrospektivně umístit psychoanalýzu do řady intelektuálních událostí, jež se k ní pojily, otázka jejího původu je stále otevřená. Nepopíráme Freudovu kreativitu; hledáme však tradici, v níž se jeho kreativita uplatňovala.

Myšlenkový systém, jaký Freud vytvořil, skládající se z tolika různých tezí, svým způsobem natolik konzistentní, obsahující tolik dalekosáhlých implikací, a s tak odlišnou tematikou, mohl být jedině výsledkem kultury; a slovem kultura máme na mysli úspěchy přinejmenším několika generací, tj. výdobytky poměrně značného množství lidí, jejichž životní zkušenosti daly dohromady charakteristickou entitu, sociálně podporovanou a organizovanou osobnost. Psychoanalýza je přinejmenším teorií vývoje, teorií neurózy, teorií léčby, teorií kultury, teorií role sexuality, souborem prostředků k interpretaci imaginativní tvorby člověka, vzorcem interpersonálních vztahů a filosofií náboženství. A to všechno je zdánlivě dílem jedné jediné osoby. Těžko tvrdit, že by celá pestrá směsice psychoanalýzy mohla být stvořena z historické nicoty. Eugene Pumpian-Mindlin to vyjádřil přesně: „Psychoanalýza nevytryskla z hlavy svého Dia, Freuda, zcela hotová…„6 Ať již je naše mínění o Freudovi jakkoliv vysoké – co je tu řečeno, nelze vykládat tak, jako bychom Freuda diskreditovali –, bylo by znevážením všeho, co víme o kulturním vývoji, kdybychom Freudovo dílo charakterizovali od počátku jako práci jednotlivce, a to zejména z hlediska skutečnosti, že v jeho životě vzniklo pozdě a objevilo se jako výbuch během poměrně krátké doby, přičemž navíc podléhalo jiným aktivitám, kterým se Freud věnoval předtím.

4.

Antisemitismus ve Vídni

Tezí tohoto eseje je, že Freudův přínos je třeba chápat převážně jako současnou verzi dějin židovské mystiky i jako moderní příspěvek k těmto dějinám. Freud, ať již vědomě či nevědomě, židovský mysticismus zesvětštil; a psychoanalýzu lze právě považovat za takovou sekularizaci. Doufejme, že zbývající část tohoto pojednání vyjasní, že Freud se zabýval otázkami, jež tyto dějiny předložily. Ke značnému objasnění povahy psychoanalýzy můžeme dospět tak, že ji do tohoto kontextu vložíme. Oddělením nadpřirozených prvků mystiky od jejího ostatního obsahu se Freudovi podařilo dosáhnout obřího úspěchu ve vědě. Domníváme se, že tento vzorec, cesta od mystiky k vědě, je jedním z významných historických charakteristik v rozvoji vědy obecně.III Pomysleme na takové velké vědce, jako byli Newton, Kepler a Fechner, kteří, vycházejíce z teologické tradice, úspěšně natolik zracionalizovali jevy, o něž se zajímali, že ony nadpřirozené prvky, jež byly integrální součástí jejich myšlení, mohly být ponechány jako nepotřebné. Jak to trefně vystihl E.Caro, racionalista z 19. století: „Věda zavedla Boha až ke svým hranicím a poděkovala mu za jeho dočasné služby.“

Pokusme se tedy nějak uchopit okolnosti, za nichž se Freud nacházel v místě, které nazval „mezníkem“ ve svém životě. Důkazní břemeno spočívá jako těžký balvan na našich bedrech a je na nás, abychom dokázali ve Freudově vývoji význam tradice, na niž odkazoval jen velice slabě. V této kapitole se vynasnažíme ukázat, že Freud měl ten nejlepší důvod, aby tuto tradici nespecifikoval – jestliže si byl její role ve svém myšlení opravdu vědom. Důvod je v podstatě neobyčejně prostý: antisemitismus, při němž se židovská literatura stávala prvořadým cílem útoků, byl v té době tak rozšířený a tak intenzivní, že naznačit židovské prameny svých názorů by bývalo vystavilo vnitřně kontroverzní teorii zbytečné a možná fatální opozici.

Jako referenční datum ve Freudově životě vezměme červen 1882, asi měsíc po Freudových šestadvacátých narozeninách. Pracoval tehdy ve fyziologickém ústavu u Brückeho jako demonstrátor a měl určitou naději, že bude v akademické hierarchii stoupat. O této době nám Freud říká: „K obratu došlo v roce 1882, když můj nejuctívanější učitel napravil velkorysou lehkomyslnost mého otce a naléhavě mě vyzval, abych s ohledem na své špatné hmotné poměry upustil od teoretické kariéry.“1

Jones tuto událost komentuje s údivem: „…proč se onen důležitý rozhovor odehrál právě tehdy? Ani nechápeme, čím musel Brücke přispět k tomu, co již Freud určitě věděl.“2 Máme dojem, že na otázku, kterou Jones vznesl, můžeme odpovědět tak, že zvážíme události, jež se v oné části Evropy děly.

Rok 1882 byl rokem mohutných protižidovských agitací. V předešlém roce byl Žid jménem Joseph Scharf odsouzen v Tisza-Eszlaru v Uhersku za to, že údajně zavraždil čtrnáctiletou dívku Esther Solymossiovou kvůli rituálním účelům.

Protižidovský tisk všech zemí probíral tento případ s vášněmi typickými a vhodnými pro středověk. V Drážďanech se konalo velké antisemitské shromáždění, na něž přišel maďarský agitátor, člen „zemského sněmu“, Geza von Onody, s olejomalbou židovské mučednice Esther Solymossiovou, namalovanou v upomínku na agitaci.3

Víme, že se Freud o tento případ zajímal, na základě skutečnosti, že v jednom dopise připojil poznámku k psychiatrické diagnóze hlavního svědka.4

Synagoga v Tisza-Eszlaru a dům správce byly zničeny. V Bratislavě se konaly pogromy na Židy. Hrabě Egbert Belcredi zaplatil agitátorovi Ernestu Schneiderovi, aby obrátil nenávist lidu vůči Židům v souvislosti se zločinem jakéhosi anarchisty spáchaném na jednom policistovi. Arcivévodkyně Marie Terezie vytvořila fond pro založení prvních antisemitských novin Osterreichischer Volksfreund [Rakouský přítel lidu].

August Rohling, profesor na německé univerzitě v Praze, publikoval pamflet s titulem Židé podle Talmudu,IV který byl vydán celkem sedmnáctkrát; třicet osm tisíc výtisků jen samotného šestého vydání bylo bezplatně distribuováno ve Vestfálsku. V něm Rohling napsal:

Židy jejich náboženství opravňuje využívat všechny nežidy, ruinovat je tělesně i morálně, ničit jim život, čest i majetek, a to otevřeně silou i tajně zákeřností; to všechno mají židé dovoleno dělat a dokonce by tak měli činit kvůli náboženství, aby získali moc a vládu nad celým světem pro svůj národ.5

Po svém jmenování na univerzitě v Praze se Rohling nabídl jako expert u soudu v otázkách pravdivosti obvinění z rituálních vražd.

Rohlingovo zpochybnění Talmudu vyznělo jako vyhlášení války judaismu v ulicích Vídně. Všechny noviny světa okamžitě ozvěnu této mimořádné události zaznamenaly. Kdyby měl pravdu, pak by byly všechny hranice, na nichž byli Židé upalováni, všechny výnosy, kterými byli Židé vyháněni, a všechny persekuce, které si kdy vyžádaly židovské mučedníky, ospravedlněny.6

Bloch, jenž byl hlavní postavou v událostech z této doby, píše:

Rok 1882 ještě neskončil, když v ulicích rakouského hlavního města propukly šílené nepokoje proti Talmudu. Událo se to zhruba takto:

Protižidovský buřič Franz Holubek…svolal na 4. dubna 1882, pod vedením Georga Rittera von Schönerera, shromáždění křesťanských živnostníků ke „Třem andělům“, do vídeňského sídla v ulici Grosse Neugasse 36, kde měl následující projev:

„Židé již nejsou našimi spoluobčany, stali se našimi pány, utlačovateli a mučiteli.

Křesťané se mají v metropoli habsburské říše oslabovat, vyhlazovat, hanobit. Věci již došly tak daleko, že se musíme třást vyznat, že jsme křesťané.

Národ, který byl již výrazně ocejchován Tacitem, se stává naším pánem, a nám nezbývá nic jiného než toto jařmo snášet?

Posuďte, zda takový lid má právo existovat v civilizované společnosti. Nemám v úmyslu vás podněcovat k násilí, ale naslouchejte a suďte! Tato kniha, Talmud! Víte, co v ní je? Pravda! A víte, jak vás v této knize popisují? Jako stádo prasat, psů a oslů!“7

Takové byly události, které poskytly sociální a politický kontext „obratu“ ve Freudově životě. Slouží možná k objasnění Jonesovy otázky „Proč se onen důležitý rozhovor odehrál právě tehdy?“. Z dostupné literatury nemůžeme říci, zda Brückeho poznámky byly jen radou, nebo zda tvořily rozhovor, v němž bylo Freudovi důrazně doporučeno, aby z Ústavu odešel. V každém případě, i kdyby nebyl Freud propuštěn, je zřejmé, že tlak antisemitské agitace na něm nevyhnutelně spočíval. Musel si uvědomovat, že útoky, které se odehrávaly, nejsou namířeny jen proti Židům jakožto národu, ale také proti celé židovské tradici a kultuře. Mezi různými obviněními bylo jedno v tom smyslu, že Zóhar, nejdůležitější dokument židovské mystiky, o němž nyní pojednáme, učí Židy obětovat křesťanské panny pro potěchu Boha.8

V posledních dvou desetiletích devatenáctého století se téma rituální vraždy v Evropě opakovaně objevovalo, přičemž hluboce ovlivňovalo Židy ve Vídni i jinde. Dne 29. června 1891 bylo u městečka Xanten v německém Porýní nalezeno tělo chlapce, jehož smrt byla připisována židovské zálibě pro sběr krve.9 V roce 1893 vyšel pamflet s názvem Rituální vražda, doložená jako fakt na základě oficiálních důkazů jednoho procesu (A Ritual Murder, Established as Fact by Official Documents of a Trial) od faráře Josefa Deckerta. V něm se psalo o procesu z roku 1474 se Židy obviněnými z rituální vraždy. Deckert si najal Žida jménem Paulus Meyer, podle všeho „cadického10 žáka“, který tvrdil, že byl svědkem rituální vraždy v Rusku.11 Takováto obvinění v Rusku převládala zejména poté, co v roce 1894 nastoupil na trůn Mikuláš II. Obvinění z krveprolití a následné nepokoje proti Židům byly zaznamenány v Irkutsku, Špole, Chersonu, Vladimiru a Nikolajevu.12 V roce 1899 byl obviněn z rituální vraždy Žid Hilsner v Čechách.13

„Židovská otázka“ byla častým námětem rozhovorů. Mocní a vlivní byli Karl LuegerV a protižidovská křesťanskosocialní strana, jíž předsedal. Že se Freud o tyto události zajímal, naznačují poznámky v jeho dopisech. Například v jednom dopise Fliessovi, v němž píše o svém zápase s kouřením, říká, že si „je dopřeje pouze jeden den pro radost, když nebude schváleno Luegerovo jmenování do úřadu“.14 Rovněž tu rozebírá Dreyfusovu aféru.15

Z pohledu moderní Ameriky, kde jsou Židé pod menším útlakem než kdy dříve ve svých dějinách, je nesnadné plně pochopit intenzitu a realitu antisemitismu té doby. Událostem, které probíhaly ve Vídni, lze nejlépe porozumět na základě faktu, že nakonec vedly k vyhlazení 6 miliónů Židů. Tito Židé byli systematicky likvidováni na místech jako Bergen-Belsen, Osvětim, Dachau a Buchenwald. Právě tento připravující se masakr představoval sociální a politické pozadí, na němž vznikala psychoanalýza.

III Srov. Bertrand Russell, „Mysticism and Logic“ in Mysticism and Logic (New York: Doubleday and Co., 1957).

IV Česky vyšlo v nakl. Theodor Mourek, Praha, 1876

V  Jedním z paradoxů dějin je, že člověk židovského původu (byť částečně) jako Lueger měl hrát nepřímou, ale významnou úlohu při nejhorším vraždění Židů v historii, jež se konalo za Hitlera. Hitler řekl, že to byl Lueger, kdo ho přesvědčil o správnosti protižidovského postoje. Lueger byl pro Hitlera hrdina. S velkým nadšením četl Hitler např. list Volksblatt, který Lueger řídil. – Adolf Hitler, Mein Kampf, str. 46, Otakar II, 2000. Sám Lueger byl potomkem Židovky, která raději svolila k tomu, aby byla pokřtěna, než aby ji upálili jako dalších 240 Židů. „V tomto nástupci Židů zachráněných před upálením na hranici získala antisemitská frakce vysoce nadaného velitele, který věděl, jak vzrušit masy, soustředit a udržet je pohromadě, měnit módní slogany podle okamžitých potřeb a dávat vzor, který by vyhovoval tužbám davu.“ – Bloch, str. 229.

5.

Obecná otázka disimulace

Ve 4. kapitole jsme si ukázali, že Freud mohl mít dobrý důvod k tomu, aby své zdroje uvážlivě tajil, jestliže si uvědomoval, že psychoanalýza je jakýmsi rozvinutím tradice židovského mysticismu. V této kapitole nabídneme několik názorů na disimulaci v díle obecně a později prozkoumáme některá fakta z Freudova života, která mohou mít s touto otázkou nějakou spojitost.

Máme naštěstí k dispozici skvělou analýzu disimulace při psaní od Leo Strausse.1 Ten říká:

Moderní historický výzkum, který se zrodil v době, kdy byla persekuce věcí spíše chabé vzpomínky než silného zážitku, potlačuje nebo dokonce ničí dřívější tendenci číst mezi řádky velkých spisovatelů nebo přikládat větší váhu jejich základní koncepci než názorům, které nejčastěji opakují. Každý pokus obnovit původní přístup v tomto věku historicismu je konfrontován s problémem kritérií pro rozlišování na legitimní a nelegitimní čtení mezi řádky. Je-li pravda, že existuje nutná korelace mezi persekucí a psaním mezi řádky, pak tu máme nezbytné negativní kritérium: že dotyčná kniha musela být napsána v době persekuce, tj. v době, kdy nějaká politická či jiná ortodoxie byla vynucena zákonem či zvykem.2

Freud skutečně psal v době, kdy byla persekuce na denním pořádku. Strauss ukazuje velice jasně, že když bují persekuce, velký spisovatel se vyjadřuje tak, aby nebyl osobně stíhán. Píše tak, aby se vyhnul cenzuře z politických či společenských důvodů; a navzdory takové cenzuře se mu nějak podaří sdělit své názory těm, s nimiž chce komunikovat.

Protichůdný vědecký pohled, to, co můžeme považovat za přístup „zjevný“, charakterizuje Strauss následovně:

Vyložení autorových názorů, jež lze přijmout jako pravdivé, je jedině to, které má v posledku potvrzení v jeho vlastních explicitních výrocích. [Tento]…princip je rozhodující; zdá se, že ze sféry lidského vědomí apriorně vyřazuje takové názory dřívějších autorů, jež jsou naznačeny výlučně mezi řádky. Když se totiž autor neunavuje tím, že na každé stránce své knihy dokazuje, že a je b, ale naznačuje mezi řádkami, že a není b, bude moderní historik stejně požadovat jasný důkaz, že je autor přesvědčen o tom, že a není b. Takový důkaz nemůže být k mání a moderní historik spor vyhrává: jakékoliv čtení mezi řádky může zavrhnout jako libovolný dohad, nebo, pakliže je líný, přijme je jako intuitivní poznatek.3

V kontextu moderních názorů o poctivosti při psaní by myšlenka, kterou tu prosazujeme, že Freud mohl své zdroje utajit, i když si jich byl vědom, mohla být ve skutečnosti brána jako známka neúcty vůči Freudovi a jeho dílu. Strauss o tom píše:

Každý slušný současný čtenář musí být šokován již pouhou domněnkou, že by nějaký velikán mohl úmyslně klamat většinu svých čtenářů. A přesto, jak jednou podotkl jeden liberální teolog, tito imitátoři vynalézavého Odysea byli možná pouze upřímnější než my, když to, co bychom my nazvali „zvažováním vlastní společenské zodpovědnosti“, nazývají oni „ušlechtilým lhaním“.4

Strauss podrobně rozebírá tři autory, aby na nich objasnil disimulaci při psaní a její vztah k persekuci. Pro svůj traktát si vybral tři židovské spisovatele, Maimonida, ha-Leviho a Spinozu, ale netvrdí, že tento druh psaní je pro židovské autory jedinečný. V dějinách Židů je persekuce běžná a opakovala se v každém století. Zvlášť zajímavá je Straussova analýza Maimonida, neboť řeší přímo problém vykládání kabaly, ústní mystické tradice Židů, tak, aby se autor pojistil proti nešťastným důsledkům.

Jsme přesvědčeni, že Freud často psal temně, že byl motivován, ať již vědomě či nevědomě, hlubší myšlenky skrýt a že tyto hlubší myšlenky měly zdroj a obsah v kabale. Sama kabalistická tradice má utajení jako svou podstatnou součást a pojednává o tajných věcech. Kabalistická tradice má za to, že tajné učení je nutné občas někomu ústně předat a i tehdy jen vybraným lidem a pomocí narážek. Právě to Freud dělal během vlastní psychoanalytické praxe a tento aspekt kabalistické tradice se stále udržuje při vzdělávání moderních psychoanalytiků. Musejí přijmout tradici ústně (při analytickém výcviku). Jak dnešní praktikující psychoanalytik každému hned prozradí, psychoanalýzu se nelze naučit z knih!

V tomto ohledu je Straussova analýza Maimonidova spisu Průvodce tápajících5 velice užitečná. Jeho rozbor ho vede k přesvědčení, že Maimonides si dovolil porušit tradici psaním, neboť Židé byli odsouzeni k životu v neustálé diaspoře, což způsobovalo, že šíření názorů ústním sdělováním bylo příliš nebezpečné. Píše, že „jelikož se zdá, že před dokončením Průvodce přísně vzato žádná kabala neexistovala, můžeme tvrdit, že Maimonides byl prvním kabalistou“.6 Z důvodu dvojího tlaku zaznamenat nauku a současně neporušit tradici jejím zaznamenáním zapisuje Maimonides nauku tak zastřeně, že jen malý počet lidí do ní mohl proniknout a pochopit ji. Byli to pravděpodobně jen ti, kdo tuto posvátnou tajnou tradici měli přijmout.VI

Přijmeme-li Straussovu analýzu Maimonida, ha-Leviho a Spinozy, zdálo by se, že v židovském myšlení existuje tradice, ukovaná v ohni persekuce, psát tak, že to, co se vyjadřuje, je zahalené. Souhlasíme-li s názorem, že Freud z mystické tradice vychází (byť je také vědec), pak sdělování jeho myšlenek zahaleným způsobem navíc podporuje vlastní podstata této tradice. Dalším důsledkem těchto úvah, pokud jde o naše chápání Freuda, je, že není možné doufat v získání nějakého přesvědčivého důkazu o vlivu židovské mystiky na Freuda na základě zkoumání otázky toho, co Freud četl. Jak uvidíme později, mystická tradice Židů se v kultuře východoevropského Židovstva přeměnila z esoterické nauky v rozsáhlá sociální hnutí. S tímto vývojem událostí se počet Židů, kteří byli osobními držiteli a šiřiteli tradice, velice zvýšil. V našem rozboru účinku židovské mystiky na Freuda se uchýlíme k citacím z mystické literatury, neboť ty máme přímo po ruce. To však nutně neznamená, že Freud si v této literatuře četl. Argumentace musí naopak spočívat na historické kontinuitě židovské mystické tradice, tak jak ji ztělesňovala kultura, z níž Freud vychází. Uvidíme, že když zanalyzujeme znaky Freudovy sebeidentifikace jakožto Žida, bude to právě tato identifikace, jež se tu vyjevuje jako zásadní.

VI Ani Talmud nebyl zapisován, dokud hrozilo, že se kvůli perzekuci ztratí, a když byl zapsán, Židé protestovali, že jeho životodárnost je tak zničena.

6.

Přetvařoval se někdy Freud?

Naše hypotéza se týká židovské mystické tradice a nikoliv toho, zda bylo Freudovo zapojení do ní vědomé nebo nevědomé. I když dostupný důkaz ohledně otázky vědomí či nevědomí je zcela nedostatečný, je přesto zajímavé vědět, existuje-li nějaký doklad o tom, zda Freud někdy sledoval strategii utajení. Můžeme pochopitelně ihned citovat místa z Výkladu snů, kde přiznává, že si něco ponechává pro sebe. V něm se náhle zarazí při další analýze, neboť zvažuje rezervovanost, a řekne nám, že bude diskrétní. Zde je ovšem zřejmým důvodem to, že zatajovaný materiál je osobní povahy.

Kromě tohoto přiznání rezervovanosti stojí za zmínku, že Freud je občas diskrétní, aniž by to přiznal. Máme pojednání od Susan Bernfeldové, v němž přesvědčivě dokazuje, že jeden domnělý případ, o němž Freud diskutuje, je ve skutečnosti o samotném Freudovi. Bernfeldová říká: „Zde se Freud uchyluje k otevřeným lžím. Svou identitu radikálně maskuje pomocí kontrastu a ujišťuje nás, že profese pana Y.VII má velmi daleko k psychologii.“1

Jiným příkladem utajení je způsob, jakým publikoval svůj esej „Michelangelův Mojžíš“. Jak se později dovíme,2 má tento esej zvláštní význam, co se týče naší hypotézy ohledně role židovského mysticismu ve Freudově myšlení. Freud tento esej vydal anonymně v časopise Imago v roce 1914 s následující poznámkou od vydavatele:

Toto pojednání, přísně vzato, neodpovídá podmínkám, za nichž jsou do tohoto časopisu přijímány příspěvky ke zveřejnění, přesto se je vydavatelé rozhodli otisknout proto, že autor, kterého osobně znají, patří k okruhu psychoanalytiků a protože jeho způsob myšlení nese určitou podobnost s metodologií psychoanalýzy. 3

Kromě toho, že tu Freud praktikuje utajení, vyjevuje tato poznámka ještě jednu věc. Jak si ukážeme, lze toto pojednání vykládat jako příspěvek k židovské mystické tradici a v souladu s tím stojí za povšimnutí věta „určitá podobnost s metodologií psychoanalýzy“.

Významný důkaz, že Freud něco zadržel či utajil, neboť pomyslel na možné důsledky, máme v pojednání Muž Mojžíš a monoteistické náboženství. Zde naznačuje, že jeho původním záměrem (než odjel do Anglie) bylo poslední a hlavní část pojednání nevydat.

Žijeme zde v katolické zemi pod ochranou této církve, a není jisté, jak dlouho potrvá. Pokud však trvá, rozpakujeme se přirozeně učinit něco, co musí vzbudit nepřátelství církve. Není to zbabělost, nýbrž obezřetnost; nový nepřítelVIII, jemuž se střežíme sloužit, je nebezpečnější než onen starý, s nímž jsme se už naučili snášet. Psychoanalytické bádání, jímž se zabýváme, je v každém případě předmětem nedůvěřivé pozornosti ze strany katolicismu. Nehodláme tvrdit, že je tomu tak neprávem. Jestliže nás naše práce vede k výsledku, který náboženství redukuje na neurózu lidstva a jeho velkolepou moc vysvětluje stejným způsobem jako neurotické nutkání u jednotlivých našich pacientů, jsme si jisti, že proti sobě obrátíme nejprudší nevoli sil, jež u nás vládnou. Ne že bychom snad mohli říci něco, co by bylo nové, co jsme už dostatečně jasně neřekli před čtvrtstoletím; od té doby to však upadlo v zapomenutí a nemůže zůstat bez následků, když to dnes opakujeme a osvětlujeme na příkladě směrodatném pro založení každého náboženství. Pravděpodobně by to vedlo k tomu, že by nám bylo zakázáno zabývat se psychoanalýzou. Ony násilné metody útlaku nejsou přece církvi v žádném případě cizí; jako zásah do svých výsad pociťuje spíše to, když jich používají i jiní. Psychoanalýza, která se za mého dlouhého života rozšířila na všech stranách, nemá stále ještě žádný domov, který by pro ni byl drahocennější než právě ono město, v němž se zrodila a vyrostla.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Freud a židovská mystická tradice.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.