Ptačí muž byl rychlý, ale ve srovnání se zamýšlenou kořistí stále příliš pomalý. Temný kůň uskočil před pařáty. Za jiných okolností by zůstal na místě a smál by se pátrači, polapenému uvnitř něj. Během nekonečných staletí mnozí Temného koně popisovali jako žijící díru, která nikdy nepropustí nic, co do sebe vtáhne. Byl to přesný popis. Draci, lidé, zvířata, pátrači… Temný kůň je nedokázal spočítat. Nezáleželo mu na tom. Ti, kdo se pokoušeli ublížit jemu nebo jeho přátelům, si nezasloužili slitování. Budou navěky padat do bezedné hlubiny, jež byla stínovým hřebcem, velmi příhodně nazývaným dítě Nicoty, do prázdného, nekonečného místa, které ho zplodilo.

v nakladatelství FANTOM Print

Ohnivý drak

Ledový drak

Vlčí přilba

Stínový hřebec

Křišťálový drak

Dračí koruna

The Horse King *

DragonRealm - Zrození

Zahalená říše

Děti draka

Dračí kodex

* Připravujeme, český název bude upřesněn

FANTOM Print

2009

Copyright © 1994 Richard A. Knaak

Translation © Hana Vlčinská

Cover © Jan Patrik Krásný

ISBN 978-80-7398-669-8 (ePub)

ISBN 978-80-7398-670-4 (mobi)

www.fantomprint.cz

Věnováno mému otci, Jamesi Richardu Knaakovi (1930-1993),

který vždy stál při mně, když jsem se hnal za svými sny.

I.

Jezdci se začali shromažďovat na úpatí mohutných Tyberských hor. Tak velké shromáždění neuspořádali už víc než dvacet let, a když se setkávali v úzkém průsmyku vedoucím do středu masivu, bylo jasně vidět, že kdyby to nebylo nutné, nesešli by se ani teď.

Odění v širokých pláštích s kapucemi, halícími tvář i postavu, vypadali jezdci jako slet šedých přízraků. Seděli obkročmo na ořích, jejichž jiskřící oči prozrazovaly, že i oni mají svá tajemství. Neozval se jediný pozdrav, nikdo vlastně ani nekývl hlavou. Část téhle skupiny se snad kdysi vzájemně nazývala bratry, ale byla to prostě jen otázka zvyku; nikdy se navzájem nijak nemilovali.

Když se konečně všichni shromáždili, chystali se vyrazit k cíli, aby toto nepříjemné střetnutí co nejdříve ukončili. Jeden z nich si však vybral právě tuto chvíli a začal si stahovat kapuci pláště. Jiný jezdec na něj zasyčel a tiše, skřípavě ho pokáral.

„Tady ne! Tady nikdy!“

Chybující staršímu protějšku neodporoval, jen stáhl ruku a přikývl.

Jiný jezdec zavrčel a pobídl oře. Ostatní ho následovali. Zvířata beze stop únavy vyfukovala obláčky kouře a nesla pány doprostřed hor. Skupinu nezpomalily ani vinoucí a stáčející se cesty či zrádné strže, ba ani ostrý vítr a kluzké stezky jim nepřekážely. Ti, kdo tu žili, se ukryli a sledovali jezdce, kterým to však ani v nejmenším nevadilo. Obyvatelé hor věděli, kdo jsou tihle vetřelci, drželi se v uctivé vzdálenosti a mnozí se třásli strachem. Když se jezdci přiblížili, někteří prostě vyděšeně utekli.

Nikdo z přízračných jezdců si přihlížejících nevšímal. Zajímala je jen ohromná hora, která se nad nimi rýsovala, hora tak obrovská, že ostatní vedle ní vypadaly jen jako vazalové, vzdávající poctu svému pánovi. Ti ze skupiny, kteří ještě nikdy nebyli tak blízko, měli co dělat, aby je nepřemohla majestátnost a moc, která z horského štítu vyzařovala.

Kivan Grath. Staré jméno nejistého původu, všichni však věděli, že znamená „Hledač Bohů“. Nikdo netušil, proč právě toto jméno, ale sedělo. Teď zvířata konečně zaváhala, ale jezdci v kápích zarazili veškeré protesty a nemilosrdně je pobízeli vpřed. Čím dříve se dostanou k cíli a dokončí úkol, tím dříve se budou moci vydat každý svou cestou.

Na úpatí ohromné hory konečně narazili na to, co hledali. Všichni jako jeden přitáhli zvířatům uzdu, zastavili a sesedli. Přivázali oře a hleděli na tu podívanou, až konečně jeden z vedoucích jezdců, známý mezi ostatními prudkou povahou, zasyčel cosi nesrozumitelného a vykročil k temnému ústí jeskyně v horském svahu.

V úbočí Kivan Grathu byla zapuštěná veliká bronzová brána, která vypadala tak stará jako samotná hora. Kdysi se tyčila nad přihlížejícími, ale teď už ne. Teď už jen nešikovně visela jako smrtelně zraněný strážce, zkamenělý uprostřed pádu. Na místě ji držel jediný zčernalý závěs. Celá brána byla jen spálenou vzpomínkou na to, čím bývala dřív. Ti, kdo tu už kdysi byli, si pamatovali, že ji zdobily zvláštní vzory, ale ty teď byly pryč, rozpustily se pod náporem strašlivých sil, rozpoutaných jedinou šílenou mocí.

Ten, který vyrazil první, náhle zaváhal. Ostatní se nepohnuli, jako by čekali, že se něco stane. Živý obraz se po několik úzkostných chvil nepohnul.

„No?“ zeptal se jeden, jehož hlas připomínal pleskot vln. Najednou ho napadlo, jak směšně všichni vypadají. „Nemusssíme sssnad klepat, že ano?“

Ten vpředu se rozpačitě podíval po ostatních a znovu se otočil k bráně a černočerné hlubině za ní. Potom se obrátil zpět na toho, který se jim vysmíval: „Hodila by se pochodeň, úhoři!“

„Proč sssi neudělat vlassstní sssvětlo?“ ušklíbl se jeden z mladších, tentýž, který si chtěl během jízdy stáhnout kapuci. Natáhl ruku v rukavici a v dlani se mu cosi rozsvítilo.

„Tady venku ne, ty mládě!“ vyštěkl jeho společník. Snažil se, ale i teď ho bylo sotva slyšet, hlas mu zněl jen jako skřípavý šepot. Ukázalo se, že to stačí; světlo okamžitě pohaslo.

„Jsssou tam jisssté… jisssté věci, které je třeba sssledovat,“ dodal ten s hlasem jako moře. Očividně se snažil uklidnit. I ostatní jezdci se o to s lepším či horším výsledkem pokoušeli. „Jisssté věci, které je třeba ressspektovat.“

„Uvnitř by měla být pochodeň,“ zajíkal se šeptající. „Hned za bránou.“

Ten v čele se odhodlal, vykročil, sáhl dovnitř a přejel rukou v rukavici po stěně. Prsty narazil na něco, co nebylo z kamene. „Mám ji.“

„Tak ji zapal, ať už jsssme sss tím hotoví,“ poradil mu mladý a zbrklý. V hlase mu zazněl náznak výsměchu.

Než ho společník stačil napomenout, ostatní pochodeň zapálili. Hašteřící se postavy utichly. Navzdory tomu, že se navzájem nesnášeli, při vstupu do rozbité chodby se stáhli k sobě. Obavy – i když by nikdo z nich nic takového nepřipustil – byly silnější než zášť.

Chvíli šli chodbou, která byla přírodního původu, ale v průběhu času v mnohém vylepšená. Před dotěrným světlem hlasitě, zděšeně prchaly malé stíny, skupina si jich však nevšímala. Ve srovnání s místem, do kterého vpadli, všechno ostatní bledlo.

Jezdci vešli do hlavní jeskyně.

Přestože byla jeskynní pevnost pobořená, zůstali stát v němém úžasu. Jeskyně připomínala chrám, ale chrám zničený zemětřesením. Kolem se válely lidské i jiné sochy, mnohé rozbité tak, že se nedalo poznat, co představují. Některé ještě stály jako truchlící pozůstalí na pohřbu svých druhů. Za nimi, uprostřed dómu, stál prasklý trůn, zpola pohřbený v rozbitém pódiu. Před mohutným kamenným sedadlem zela rozlehlá prázdná plocha, teď zasypaná kameny ze zříceného stropu jeskyně, kde si mohl lehnout, a taky dřív občas lehával, plně dorostlý plazí obr. Starší jezdci si vybavovali jeho tvář i podobu. Býval to Zlatý drak, poslední v řadě šupinatých pánů vládnoucích zemi zvané Dračí říše. Zlatý dračí císař.

Od jeho smrti už dospěla celá generace lidí.

Ten, který přinesl pochodeň, ji vsadil na místo, aby svítila na čin, do něhož se jim vůbec nechtělo. Potom jezdci vytvořili hrubý půlkruh, poklekli a vzdali čest: ne-li zesnulému tyranovi, pak tomu, co představoval.

Chvilku bylo ticho a pak jeden z jezdců, klidnější než ostatní, vykročil a postavil se na místo, kde by měl stát dračí císař, král králů. Ostatní nepokojně přešlapovali, věděli však, že se jejich společník nedožaduje žádného nároku, ale chce jen promluvit.

„Nechť ssse rada ssshromáždí.“ Mluvil tiše, ale v obrovské, tiché jeskyni se slova dunivě rozléhala.

Postavy jezdců se náhle podivně zkroutily, znetvořily. Rostly a jejich těla se měnila. Veškerá podobnost s lidmi se rychle vytratila. Ze zad jim vyrazila křídla – dlouhá, blanitá křídla – a pod nimi vyrostly hadí ocasy. Ruce a nohy se proměnily v končetiny s tuhou kůží a drápy. Všechny postavy už byly mnohem větší než předtím, stále však rostly.

V okamžiku proměny odlétly pláště stranou a na okamžik odhalily stínům skupinu vysokých, děsivých rytířů v dračích přilbách a šupinové zbroji. Obraz však rychle zmizel a přilby se i s téměř ukrytými rysy tváří přetavily v nestvůrné plazí hlavy s odpornými dlouhými čenichy a zubatými tlamami. Ze šupinové zbroje se stala šupinatá kůže. Barva se od jednoho k druhému různila; byli modří, rudí, černí, zelení a přinejmenším jedna dvojice spíše šedá než cokoliv jiného. Lišili se i jinak, ale barvou nejvíce.

Tam, kde před chvílí stáli jezdci, byli teď dračí králové.

Draci rozepjali ohromná křídla a hleděli na sebe s hluboce zakořeněnou podezřívavostí. Zůstali ve dvojicích, jako na začátku této cesty, v každé dvojici jeden zjevně nadřazený druhému. Nižší draci na znamení nižšího postavení o pár kroků couvli, i když jeden či dva jen velmi zdráhavě.

Uprostřed stál smaragdově zelený drak. Ze šiku nadřazených draků na něj zavrčel drak v barvě nejčernější černi, vychytralý tvor se strašlivou jizvou na hrdle. Když černý drak promluvil, jen šeptal a zdálo se, že je pro něj každé slovo utrpením.

„Překvapuje mě, žesss vůbec požádal, abychom ssse sssešli, bratře Zelený! Můžeš sssi přece v téhle věci dělat, co chceš!“

„My ssse kloníme k podobnému názoru,“ dodal pyšný šedý drak, z jehož tónu bylo zcela zřejmé, že se slovo „my“ týká jenom jeho osobně. Nadřazeně strčil do společníka, jako by po něm něco žádal. V uplynulých deseti letech se jeho zájem upřel ještě víc k sobě samému a Bouřný dračí král se začal chovat jako polobůh. Bratři ho čím dál víc podezírali, že ho zachvacuje šílenství, což nebylo u dračích vládců až tak výjimečné. Avšak každému, kdo by ho mohl považovat za blázna, stačilo jen zaslechnout ocelové ostří v jeho hlase, aby pochopil, že tohle není někdo, komu je dobré odporovat. Možná je Bouřný drak šílený, ale je to i jeden z nejhrozivějších zbylých dračích vládců.

Zelený drak, pán rozsáhlého území Dagorského lesa, se na oba pronikavě zadíval. „Já jsssem vždycky zůssstával věrný tradicím.“

„Dossst toho dohadování!“ vyštěkl jejich modrý protějšek. Dech mu těžce páchl rybinou, takže černý znechuceně nakrčil čenich. „Musssíme probrat záležitosssti, které jsssme už příliš dlouho odkládali!“

Po téhle připomínce povinností ostatní utichli. Zelený vděčně kývl na Modrého draka, vládce Přímořského Irillianu, zpražil pohledem ebenového společníka a vrátil se k samozvané roli mluvčího. „Jak výssstižně vyjádřil bratr Modrý, tuto záležitossst už jsssme odkládali příliš dlouho… celé roky.“ Přehlédl skupinu. Význačných členů bylo nápadně méně, než když se sešli naposledy. „Přirozeně mluvím o nássstupnictví na trůn dračího císssaře.“

Mezi ostatními zavládl jistý neklid a rozpaky. Nikdo se na tento den netěšil, neboť si nebyli jistí, co to bude pro jejich druh znamenat. Pro některé to byla příležitost znovu dobýt ztracenou slávu, pro jiné konečný bod obratu. A v koutku duše se všichni báli, že to bude všechno k ničemu, pouhý vtip.

Kdysi by to tak nebylo. Kdysi se země, které byly jednotlivě i dohromady známé jako Dračí říše, třásly pod železnou vládou dračí rasy. Třináct království a třináct králů, mezi nimiž vládl rod Zlatého jako císaře nade všemi. Tak tomu bylo po staletí, kdy dračí králové nahrazovali předky, kteří zemřeli stářím nebo častěji lstí a proradností. Drak, jenž se stal králem, se zřekl jména a stal se nositelem symbolu, který si jeho klany vybraly kdysi v zapomenuté minulosti. Většinou to byly barvy představující různé odstíny magického spektra, několik však zvolilo nejsilnější či nejušlechtilejší kovy jako železo či zlato, a jeden klan si dokonce vybral za symbol divokou povahu bouří.

Draci měnící podobu byli poslední v dlouhé řadě vládců, kteří byli vyvolení vládnout… a selhali. Několik roztříštěných pozůstatků říše jejich předků se ještě drželo, ale většina předchozích krutovládců zmizela v dlouhém toku dějin. Teď se zdálo, že celý dračí rod míří do zapomnění – a všichni věděli proč.

Lidé. Slabí tvorové bez drápů, ale jejich druh vzkvétal. Dračí králové věděli, že z lidského vzestupu mohou obviňovat především sami sebe. Lidé se ukázali v mnoha věcech užiteční, víc než bohatě nahrazovali nedostatečné počty draků. Časem se lidé pro svou vynalézavost a podnikavost stali pro většinu dračích králů nepostradatelnými. Lidská města klíčila a mohutněla. Nejprve zůstávala věrná pánům, bylo však nevyhnutelné, že jak rostla jejich vlastní moc, nadvláda draků je zlobila. Propukaly vzpoury a byly potlačeny. Lidská království se na čas podřídila, ale když se dostala k vládě nová generace, cyklus se opakoval.

A pak se objevili čarodějové.

Páni draků.

Mezi lidmi se vždycky vyskytovali čarodějové a mnozí z nich se dávali do služeb dračích králů. Občas nějaký zatoužil působit spoušť, ale na ty s největší mocí dračí vládci vždycky pečlivě dohlíželi. Takoví byli buď naverbováni, nebo zničeni. Někteří čarodějové však zůstali skrytí dračím očím. Shromáždili další a získávali čas, útočili jen natolik, aby dračí vládu podryli. Dračím králům se začínaly dít nehody, samy o sobě malé, ale střádaly se. Navzdory nehodám si neuvědomili, co se děje. Až po mnoha generacích, když se čarodějové rozhodli, že uzrál čas k převratu, a odhalili se, si dračí králové uvědomili, jak je jejich vláda vratká.

Tak začala Válka o změnu. Bojovalo se téměř pět let. Téměř pět let žili dračí králové v obavách, že nakonec padnou.

Páni draků však také mnohé podcenili, hlavně zradu ve vlastních řadách. Zrádce, kterému šlo především o sebe, zabil několik nejpřednějších mágů a uprchl, než se s ním vůdce, jeho vlastní otec, dokázal vypořádat. Oslabení čarodějové byli nakonec poraženi, bylo to však hořkosladké vítězství, neboť v jednom z posledních bojů ztratili dračí vládci jednoho ze svých řad. Nachový drak, který je v boji vedl, padl rukou Pána draků Nathana Bedlama. Království Nachového draka i tajemství jeho skvělých kouzel padly do rukou Gryfa, spojence Pánů draků. Ostatní dračí králové byli oslabení a nedokázali se ho zbavit.

Ti, kdo se tu teď shromáždili, si už dávno uvědomili, že vítězství bylo jen dočasným odkladem. Získali dvě stě let obav a podezírání. Boj byl dobojován, ale říše se dál rozpadala. Vnitřní spory a chybné úsudky dokázaly to, co Páni draků nezvládli.

Zbývající dračí králové na sebe chvíli hleděli. Nakonec rozpačité ticho přerušil hlas Černého draka, který vládl území Šedých mlh. „A k čemu potřebujeme císssaře – a ještě navíc takového, kterého vychovali lidé?“

„A ještě přesssněji,“ vložil se do věci šedozelený drak s nádechem hnědé na břiše, „dračího císssaře, kterého vychoval vnuk Nathana Bedlama!“

Drak se jmenoval Ssaleese. Někteří z ostatních se na něj dívali s otevřenou nechutí. V jejich očích nebyl pravým dračím králem, ale falešným uchvatitelem, který využil zkázy dračí rasy k vlastnímu prospěchu. S určitostí věděli, že jeho vejce nezdobily rodové značky. Mluvil za volný svazek přeživších klanů, které přišly o vládce, a většina králů rozhodla, že má-li toto shromáždění uspět, je nutná i jeho přítomnost.

Černý k většině nepatřil. Ebenový drak zasyčel a chystal se něco říct, ale Zelený, který viděl, jakou hrozbu by ta slova mohla představovat, rychle odvětil: „To jsssou dobré připomínky, ale my všichni bychom sssi měli vzpomenout, že právě naše boje a nessshody násss přivedly do sssoučasssné mizerné pozice.“

Tím odpoutal pozornost od Ssaleeesa, ale vyvolal další rozpory. Bouřný, šedý drak vypadal lehce pobaveně. „Vzpomínáme sssi, že před sssmrtí Zlatého patřily sssváry k životu.“

„Zlatý byl Zlatý. Kyl, jeho dědic, bude Zlatý jen titulem. Pořád zůssstane Kylem.“ Zelený přelétl pohledem jeskyni. „V tom je celý rozdíl! Pokud ho přijmeme za sssvého vládce a budeme sss ním ssspolupracovat, budeme mít, co chceme!“

„Znovu ssse ptám,“ zasyčel Černý, „k čemu potřebujeme císssaře?“

Zelený zavrtěl velikou hlavou. Slyšel, jak Modrý vedle něj rozčileně syčí. Modrý chápal to, co někteří jiní ne. Dračí rasa stojí nad propastí. Pokud se nespojí, čeká je zánik. Lidé se rozmnožili a zachytili se drápky úplně všude. Zelený pevně věřil, že ti drobní savci teď mají sílu draky vyhladit a nemálo jich právě po tom touží. Melicard I. z Talaku, jehož otce přivedl k šílenství drak Kyrg, už se o jejich vyhubení pokusil. A co hůř, zdálo se, že král ze Zuu, Lanith, shromažďuje vojska a sbírá všechny lidské mágy, které našel. Nikdo nevěděl, co Lanith plánuje, ale Zuu smaragdového obra obzvlášť znepokojovalo, protože leželo na hranicích jeho panství. Lanith se k Zelenému stále choval zdvořile, ale na otázky o rostoucí vojenské síle města odpovídal čím dál mlhavěji.

„Potřebujeme císssaře, abychom zíssskali určité ohnisssko,“ odpověděl Modrý tak, jako by mluvil na malé dítě. „Potřebujeme císssaře, abychom lidem ukázali, že jsssme celek, ne jedinci!“

„Ale vy nám chcete dát císssaře, kterého vychovali lidé,“ připomněl Ssaleese a znovu se podíval na Černého, který dál mlčel. „Jak můžeme věřit někomu, koho vychoval Bedlam?“

„Vychovali ho člověk a drak.“ Zelený zavrtěl hlavou. „Vidíte jenom nevýhody, ale výhody ne!“

„Nemohli bychom sssi… sss ním nejdřív promluvit?“ zeptal se téměř váhavě jakýsi hlas.

Shromáždění draci se jako jeden obrátili ke krvavě rudé postavě na okraji vnitřní skupiny. Rudý sice byl dračím králem, ale držel vládu teprve krátce, jen asi dvacet let. Získal postavení po smrti svého předka, který padl mečem dalšího Bedlama, Nathanova šíleného syna Azrana. Nebyl na to připravený a nedokázal si mezi společníky získat patřičnou pozici. Dokonce i Ssaleese, který se k postavení probojoval drápy, si byl v roli vládce jistější.

„Promluvit sss ním?“ zopakoval Zelený drak.

„Ano,“ přikývl Bouřný. „Ohledně jeho kvalit máme jenom tvé ssslovo.“ Šedý obr se podíval Zelenému do očí. „V této sssituaci bychom byli šťastnější, kdybychom věděli, že je budoucí císssař hoden sssvého titulu.“

„Ssslušný návrh,“ souhlasil Modrý.

Ssaleese dodal: „Taky bych rád dossstal příležitossst posssoudit ho.“

Černý jen krátce přikývl. Rudý se koupal v záři úspěchu a nevšiml si pohledu, který po něm Zelený vrhl.

„Výborně,“ zamumlal smaragdový netvor. „Zajissstím sssetkání.“

„Sss tím nebudou Bedlamovi nikdy sssouhlasit!“ namáhavě prohlásil Černý.

„Počkejte, a uvidíte. Udělám, co můžu.“ Odmlčel se a dodal: „A pokud dědic sssplní očekávání? Uznáte jeho právoplatné mísssto?“

Ostatní jeden po druhém svolili, Černý pochopitelně jako poslední.

„Tak dobrá. Věc je dohodnuta. Zbývají jenom detaily…“

* * *

Krátce poté dračí králové vyšli rozbitou bronzovou bránou ven. Mlčky vzali oře, nasedli a rychle opustili místo, které kdysi bývalo a možná znovu bude pevností dračího císaře. Horami projeli společně, ale jakmile Tybery ustoupily volnějšímu prostranství, rychle se rozdělili do dvojic. Někteří zamířili na východ, jiní jižněji. Jediná dvojice vyjela přímo na západ: Ssaleese a jeho zástupce.

Rádoby dračí král se svým společníkem bez ohlédnutí jeli asi čtvrt hodiny ostrým tempem. Jeli rychle, dokud nedorazili k nižším vrcholům, vlastně zakrnělým výhonkům Tyberských hor. Zpomalili oře a vjeli do jednoho z úzkých průsmyků, které se vinuly skrz pásmo. Druhý drak, nevýrazný jako kterýkoliv jiný válečník jeho druhu, přikývl. Oba přitáhli zvířatům uzdu. Té noci svítil jediný měsíc, takže Ssaleese sotva viděl společníkovy obrysy, byl si však jistý, že je jeho druh potěšený. Vládce konfederace si nebyl úplně jistý, jestli jeho potěšení sdílí.

„Ussspokojilo tě, co sssesss dozvěděl?“

„Ano. Nezměnili ssse! Jenom ssse potloukají kolem a sssnaží se urvat, co ssse dá, a přitom ssse ničeho nevzdat! Můj otec jim nikdy nevěřil! To jejich vzájemné boje, jejich zrada ho zničila! A teď ssse sssnaží udělat sssi z nového císssaře loutku, která bude tancovat, jak oni písssknou!“

Ssaleese nejdřív neodpověděl. Byl v přinejmenším choulostivé situaci. Potřeboval s dračími králi přijatelně vycházet, ale i jiný směr vývoje nabízel velké možnosti, obzvlášť pokud by to znamenalo přízeň někoho, kdo brzy usedne na dračí trůn.

Nebo někoho, kdo se postaví za něj, dodal. Pokud mohl věřit nabídce, kterou mu společník před několika měsíci učinil, seděl teď před ním skutečný vládce draků. „Co uděláš?“

Druhý se zamyslel. „Sssetkání bude formalita. Ssshledají mého bratra jako přijatelného kandidáta. Všechno může possstupovat podle plánu.“ Drak se naklonil k Ssaleesovi. „Nebo sssnad máš pochybnosssti?“

Zelenohnědý drak se naježil: „Uzavřeli jsssme dohodu!“

„Ano… dohodu, která nám oběma nechává prossstor vyvázat ssse.“ Ssaleesův společník se zasmál. „Nepoznali mě! Nikdy mě nepoznají!“

„Za což jsssem vděčný! Kdyby věděli, že jsssi to ty, propadl bych životem i já.“

„Pche! Příliš věříš jejich sssíle. Jenom dělají kravál!“

Ssaleese nijak netoužil v rozhovoru pokračovat. Už dřív si vyslechl podobné tirády. Podle něj se počítaly výsledky, ne slova. Zatím bylo výsledků málo. Než se však odvážil odjet, musel se znovu zeptat na jednu věc. „Jak zamýšlíš zíssskat mladého dědice?“

A znovu dostal proklatou odpověď: „Zíssskám ho.“

Na to se nedalo nic říct. Ssaleese pokrčil rameny. „Musssím ssse vrátit ke sssvým lidem. Kdy ssse znovu sssetkáme?“

„Ssspojím ssse sss tebou.“

Být tomuhle drakovi kdykoli k dipozici nového monarchu rozčilovalo. Cítil, že by se jeho postavení, ke kterému se tak tvrdě dopracoval, mělo dostat jisté úcty. Nehodlal to však prosazovat. Zrovna tomuto drakovi odporovat nechtěl. „Dobrá.“

Ssaleese otočil zvíře a chystal se odjet, když se druhý drak ozval: „Jsssme ssspřízněné duše, příteli. My proti nim! Jejich sssláva vadne. My jsssme budoucnossst, mísssto, kde nedossstatek řádných rodových znaků neznamená nezpůsssobilost vládnout.“

Ssaleese se otočil. „Doufejme, vévodo Tomo.“

Tichou nocí se rozlehl ostrý zvuk. Toma se zasmál a sebejistě odvětil: „Doufání sss tím nemá co dělat, milý Sssaleessse! Já bych to měl vědět!“

II.

„Museli se zbláznit!“

„Ujišťuji tě, Cabe Bedlame, že to myssslí velmi vážně! Jinak ho možná nepřijmou.“

Cabe Bedlam přešel k zábradlí balkónu a upřeně se zahleděl dolů na rozlehlou, udržovanou zahradu. Zelený drak v podobě vysokého smaragdového rytíře v šupinové zbroji zůstal na místě a sledoval mistra čaroděje zpod dračí přilby rudýma, nelidskýma očima. Dračí hlava na přilbě – část jeho skutečného vzhledu – taky vypadala, že se dívá. Dračí lord se celou dobu držel v uctivé vzdálenosti. Navzdory mladé a skromné tváři byl Cabe Bedlam pozoruhodně mocný mág: důkazem byl široký stříbrný pruh v jinak černých vlasech. Všichni lidští čarodějové měli ve vlasech znamení, buď stříbrný proužek, nebo celou hlavu prokvetlou stříbrnými vlasy.

Cabe se pomalu otočil, zjevně uvažoval, co dračímu králi odpoví. Vypadal sotva na dvacet pět, přestože už se blížil k padesátce. Mezi obdarovanými mocí to bylo běžné, ale v případě Cabea Bedlama se o to zasloužilo jisté kouzlo, které kdysi dávno seslal jeho praděd Nathan. Pevnou bradou a zamyšleně přivřenýma očima Cabe praděda velice připomínal. Dokonce i lehce křivý nos byl povědomý. Vládce Dagorského lesa Cabeovi nikdy neřekl, jak dobře Nathana Bedlama, vůdce Pánů draků, znal. Věděl, že děd a vnuk by na sebe byli tak hrdí, jako se oba styděli za Azrana. Rod Bedlamů vždycky býval studnicí magických schopností, ať k dobrému, či zlému.

„Nedovolím jim vstoupit na území Panství,“ oznámil člověk a mávl rukou k domu i krajině. Panství, jak mu většina říkala, tady stálo po nespočet staletí. Zelený se domníval, že je postavili pátrači, okřídlený druh, který v téhle říši vládl před draky, ale ptačí lidé obvykle nestavěli na zemi. Panství však nebylo postaveno jen z otesaného mramoru, celou jednu část tvořil živý strom. To spolu s mnoha sochami připomínajícími pátrače dračímu králi jako důkaz stačilo. Cabe měl na původ domova jiný názor a často se o téhle věci přátelsky dohadovali.

Ať byl původ Panství jakýkoliv, nepopiratelně zažilo během staletí mnoho pánů. Cabe drakovi řekl, že se tu občas objevují přízračné obrazy dávných událostí a někdy je slyšet i zvuky. Nezřídka přicházely obrazy i v podobě snů, ale to se stávalo jen těm, kdo měli magické schopnosti. Drak věděl, že jemu by se život na Panství nezamlouval, ale Cabe a jeho překrásná manželka Gwendolyn, čarodějka s červenými vlasy, tady žili rádi, stejně jako děti – jejich vlastní i dračí mláďata, která vychovávali. Dokonce i lidé a draci, kteří tu teď sloužili, tady většinou žili rádi.

Zelený drak nikdy Cabeovi neprozradil, že ho Panství zneklidňuje. Byl tím, čím byl, a přirozeně nikdy nedal obavy najevo.

„Nedovolím jim vstoupit na území Panství,“ zopakoval čaroděj. „Mají mě za hlupáka.“ Bez svolení Bedlamových nebylo možné do svatyně vejít. Panství, zahrada a lesy kolem byly chráněné silnou magickou bariérou, neviditelnou pouhým okem. Jen několik vyvolených mohlo vstoupit, aniž muselo žádat o svolení. Bylo to prastaré kouzlo, vytrácející se dědictví po některém z předchozích pánů, čarodějka s čarodějem je však nejen oživili, ale i vylepšili.

„Myssslel jsssem na poněkud neutrálnější území.“

Cabe se zamračil a založil si ruce na hrudi. Trochu přitom zmačkal tmavě modré roucho, které nosil. „Nelíbí se mi představa, že bych nechal sebe nebo kohokoliv z rodiny v obklíčení dračích králů, s výjimkou současného hosta.“

Zelený drak se zasmál, s mírným zasyknutím. „Ani já jsssem to nikdy neměl moc rád!“

Kdesi začala hrát harfa. Cabe svraštil čelo. Neměl harfy rád, ale jeho dcera Valea ano. A bohužel i dědic dračího trůnu. Znovu se soustředil na současné nesnáze a pokusil se najít kompromis. „Neutrální půda by mohla vyhovovat, ale… přesto mi nedělá dobře představa obklíčení dračími králi.“ Pak se mu rozjasnila tvář. „Co kdyby si ostatní vybrali zástupce, někoho, komu byste vy i oni důvěřovali? S něčím takovým bych souhlasil. Pokud je to pro vás přijatelné, mohli bychom se setkat v Dagorském lese.“

„Pokud je tohle tvá nabídka, Cabe Bedlame, předám jim ji. Nemám námitky. Možná ssse dohodnou na zássstupci, ale mísssto sssetkání bude ssspornější. Pokusssím ssse je přesssvědčit, že je to rozumné.“

„A koho byste vybral vy – smím-li se ptát?“

„Bezpochyby sssmíš,“ zasykl dračí vládce. „Černému nevěří nikdo, nej-ssspíš ani on sssám. Rudý je mladý a pořád nejissstý. Bouřný… bojíme ssse o jeho příčetnost. Nikdo z násss netouží po dalším Ledovém drakovi.“

Při tom jméně přeběhl čaroději po zádech mráz. Ledový drak býval jedním z nejstarších, nejkonzervativnějších dračích králů. Po pádu císaře došel k názoru, že jen vrstva vražedného ledu na celé pevnině zbaví říši lidské havěti. Samozřejmě, zbavilo by ji to i draků, ale fatalistický vládce Severních planin to prostě považoval za cenu za vítězství.

Pokud Bouřný drak míří za Ledovým po stezce šílenství… Cabe věděl ještě o jednom dračím králi, který už do oné kategorie spadal, ale Křišťálový drak si prozatím alespoň nechával šílenství pro sebe.

„Sssaleesssovi by nikdo nevěřil,“ pokračoval Zelený v seznamu. „Nenarodil ssse sss řádnými značkami. Takže nám zbývá vlassstně jediná ssskutečná možnossst…“

„Modrý.“ Cabe se opřel o židli. „Udržuje jakýs takýs mír s Penacles, i když už tam nevládne Gryf.“ Gryf, který vzhledem připomínal okřídleného tvora, jehož jméno nesl, vládl Penacles, dokud ho touha odhalit vlastní minulost nevyhnala přes oceán do temné aramitské říše. Mnoho let se tam snažil zničit vládu vlčích nájezdníků, což bylo jméno, pod kterým byli Aramité známější. Zatímco byl pryč, vládl na jeho místě zástupce, generál Toos. Teď už mnozí, včetně Gryfa, mluvili o generálovi jako o králi, ale vysoký starý voják trval na tom, že je pouhý regent. V očích věrného Toose bude Gryf vždycky jeho velitel.

„Modrého sssyn Morgisss je také dobrý přítel lvího ptáka.“

„Přijmou ostatní draci jeho názor?“

„Myssslím, že je o tom dokážu přesssvědčit.“

Tóny harfy utichly. Když si to Cabe uvědomil, trhl sebou, ale vzápětí se pokáral, že si o dceři myslí to nejhorší. Přestože ji exotický a nepochybně pohledný dědic okouzlil, Valea je rozumná. „Pak… pak souhlasím. Bude to však muset počkat, až navštívíme Talak a Penacles. Rád bych se těm návštěvám vyhnul, ale jak jste sám zdůraznil, pokud získáme uznání dvou velkých lidských království na východě, bude cesta k trůnu mnohem snazší. Doufám. Gwendolyn je právě v Talaku a pomáhá s přípravami.“ A pokud jí pomůže královna Erini, možná zvládnou krále Melicarda udržet, aby na tu návštěvu nezměnil názor! „Cesta do Zuu a Gordag-Ai je pořád v plánu těsně po korunovaci, takže o to se nemusíme starat.“

Dračí král přikývl. Pod falešnou přilbou se tenká ústa beze rtů roztáhla v zubatém úsměvu. „Chápej, že mí ssspolečníci vlassstně nemají na vybranou. Předssstava nového císssaře po dvou desssetiletích naprosssté nezávissslosssti ssse některým z nich opravdu nezamlouvá, ale vidí, že ho potřebujeme. Můj druh ssslábne, což ty víš. Pokud máme přežít ve sssvětě lidí, a tím sssvětem už ssse Dračí říše ssstala, musssíme se ssspojit, bez ohledu na naše ssspory!“

Cabe si uhladil plášť a pokoušel se vymyslet, jak jemně říct to, co chtěl. „Mnozí lidé si myslí, že jednota draků je to poslední, co potřebujeme. Někteří říkají, že teď, když mají lidé sílu, je na čase poradit si s vaší rasou jednou provždy.“

„Melicard z Talaku je jissstě jedním z nich.“

„Ano, a zdaleka ne tím nejhorším. Dračí králové, opět s výjimkou vás, můj pane, si zřídkakdy získali lidskou přízeň. Nový císař pro některé znamená oživování starého zla.“

Chvíli bylo ticho. Dračí lord i čaroděj uvažovali, oč se vlastně pokoušejí. Potom Zelený drak řekl: „Nikdy jsssem nečekal, že to bude sssnadné, ale vím, že je to nutné. Ssstejně jako ty, Cabe Bedlame.“

„Já…“ Čarodějův souhlas přetrhl pohled na postavu, která se kradla pokojem za balkónem. Cabe opustil místo a přešel ke dveřím. Dračí král ho sledoval, ale nic nenamítal.

„Co je, Grathe?“

Na balkón vkročil drak, který však byl v mnoha směrech úplně jiný než lesní vládce. Zatímco Zelený drak vypadal jako pekelný rytíř ze smaragdové zeleně, tenhle drak více připomínal člověka. Grath byl asi o dva nebo tři palce menší než Cabe a měl lidskou tvář s ostrými, skoro elfskými rysy. Vlasy měl krátké a tmavě zelené, kůži zlatou se smaragdovým nádechem. Mladý drak se nervózně usmál a ukázal zuby, o něco špičatější než lidské. Stejně jako na jeho staršího bratra Kyla se i na Gratha zálibně podívala nejedna žena, dračí i lidská, zdálo se však, že mladší potomek neoplakávaného dračího císaře si toho na rozdíl od dědice dračího trůnu nevšímá. Grath trávil většinu času v knihovnách. Jestli… až se Kyl stane císařem, Grath mu bude sloužit jako rádce a pobočník.

Cabe vždycky považoval za dar z nebes, že je Grath takový, jaký je. Pokud bude bratrovým rádcem, hodně se sníží možnost, že Kyl udělá něco hrozného. Nevyloučí se to, ale sníží.

Drak se neklidně podíval na opatrovníka a pak na dračího krále. „Já… slyšel jsem… že je tu lord Zelený! Jenom jsem chtěl…“

Cabe váhajícího Gratha zachránil. „Samozřejmě mu chceš položit další otázky.“ Mladý drak mlčky vděčně přikývl. Většinu času stál Grath v bratrovu stínu, když však dostal příležitost mluvit se Zeleným drakem o dračí historii, náhle se ocital na výsluní. Cabe by nikdy nevěřil, že by drak mohl být plachý, ale zdálo se, že ano. „Ale teď mě něco napadlo. Neměl bys mít hodinu s mistrem Traskem?“

Grath vypadal skoro provinile. „Mistr Traske před pár minutami přerušil výuku, mistře Bedlame. Přísahám při Drakovi z Hlubin!“

„Doufám, že není nemocný.“ Nebylo to v poslední době poprvé, co Benjin Traske náhle přerušil lekci. Povinnosti lidského učitele teď sice byly omezené, protože většina jeho svěřenců už byla skoro dospělá, ale v těchto dnech přerušoval hodiny pravidelně. Traske byl mohutný muž, vysoký i rozložitý, a skoro dvakrát starší, než jak vypadal Cabe. Učenec měl kolem sebe nádech magie, ale očividně jí nebylo dost, aby zpomalila proces stárnutí. Jestli se necítí dobře…

Grath rychle odpověděl a uklidnil ho: „Ne, pane. Vypadal zdravě.“

Cabe se rozhodl, že si s Benjinem Traskem promluví, až se naskytne příležitost, a přestal se tím zabývat. „Pokud bude mít Jeho Veličenstvo čas, až skončíme…“

„Rád sssi sss tebou promluvím, lorde Grathe,“ přerušil ho dračí král. Choval se k druhému drakovi s respektem, skoro jako by měl na trůn nastoupit Grath, a ne Kyl. Cabe a Gwen také respektovali královský původ mladšího draka, ale pokoušeli se k němu chovat jako k mladíkovi, a ne jako k symbolu. Oba mágové cítili, že je důležité poskytnout dračím dědicům představu o běžném chování. V minulosti se až příliš často stávalo, že krále vychovávali bez toho, aby je považovali za skutečné osoby. Cvičili je, aby byli živoucím ztělesněním moci. Přestože to bylo do jisté míry nutné, znamenalo to zároveň, že vládci pak nechápali životy těch, kterým vládli.

Čaroděj netušil, jestli lidé vychovávali draky i někdy dřív, než to Zelený drak asi před dvaceti lety navrhl. Netušil ani, zda bylo správné, že se s manželkou rozhodli výzvu dračího krále přijmout; mohli jen doufat, že z let, která tu dračí děti strávila, vzejde něco dobrého.

Grath se při odpovědi Zeleného draka zaradoval.

„Ale nejdřív sssi musssím promluvit sss tvým bratrem.“

Grath se krátce zamračil, ale skoro okamžitě výraz potlačil. Uklonil se a řekl: „Mám ho jít vyhledat, strýci?“

Bylo to čistě zdvořilostní oslovení, stejně jako když se dračí králové vzájemně nazývali bratry. Jelikož se různé klany jen zřídka mísily, nebyl Zelený drak o nic víc Grathovým strýcem než Cabeovým. Pro dračího prince však bylo zřejmé, že o královském návštěvníkovi uvažuje jako o co nejbližším pokrevním příbuzném. Vládce Dagorského lesa představoval vše, v co Grath během dospívání věřil, ale čím kvůli tomu, že je až druhý na řadě, nikdy nebude – pokud se něco nestane Kylovi.

Všichni věděli, že by mladší drak raději obětoval vlastní život, než by dovolil, aby se Kylovi cokoliv stalo.

„To by nebylo vhodné,“ odpověděl dračí král. „Bude mým pánem, proto ho musssím vyhledat sssám.“

Což jenom ještě víc nafoukne Kylovo ego, pomyslel si mág. Kylova osobnost se bohužel začala vyvíjet dlouho předtím, než ho svěřili Bedlamovým. Cabeovi a Gwen se sice podařilo přetvořit jisté ostré hrany drakovy osobnosti, ale v celku se dědic dračího trůnu ode dne, kdy k nim přišel, příliš nezměnil. I těch pár změn však udělá z Kyla důvěryhodnějšího vládce, než jakým byl nakonec jeho otec.

„Víš, kde je Kyl, Grathe?“

„Ano, mistře Bedlame.“

Když se tmavovlasý mág nedočkal vysvětlení, jeho podezření vzrostlo. „Kde je, Grathe?“

„S Aurimem.“

„S Aurimem?“ Tuhle odpověď Cabe Bedlam nečekal. Podivil se, proč si Grath dělá starosti. Aurim a Kyl spolu občas byli, hlavně proto, že na Panství jinak nežil skoro nikdo podobného věku. Aurim byl také nejspíš jediný, koho nastávající císař považoval za dostatečně vysoce postaveného. Cabeův nejstarší naštěstí navzdory tomu, kolik času s Kylem strávil, nezačal napodobovat drakovy královské manýry. „Dobrá. Ukázal bys nám prosím cestu?“

Nejspíš by se tam mohli přenést kouzlem, ale z několika důvodů to neudělali. Zelený drak považoval nečekané zhmotnění před budoucím císařem za projev neúcty a Cabe měl pocit, že takovéhle užití magie je lehkovážnost a plýtvání. Pozemky Panství nejsou tak velké, a rozhodně nejde o nouzový stav.

A poslední, ale zdaleka ne nejmenší důvod byl prostý strach, že by se Aurim právě mohl pokoušet použít vlastní magii. Narodil se sice s potenciálem být ještě mocnější než oba rodiče, měl však potíže schopnosti ovládnout. Kouzla se mu vymykala z rukou a nikdo nedokázal zjistit proč. Občas bylo s podivem, že Panství přežilo jeho dětství. Čas od času se mladému čaroději podařilo v ovládání magie o kousek pokročit, ne však tak často, aby si mohli okolní obyvatelé oddechnout.

Když kráčeli za Grathem síněmi Panství, dračí král řekl: „Omlouvám ssse za neohlášenou návštěvu. Měl jsssem pocit, že je důležité předložit ti ten požadavek co nejdříve.“

„Nikdy se nemusíte omlouvat, Vaše Veličenstvo. Lituji jen toho, že se s vámi nesetká má žena.“ Lady Bedlamová bývala svým způsobem žačka Zeleného draka a toto pouto ani po letech nezesláblo. Na druhé straně Cabe sice draka považoval za přítele, ale vždycky si uvědomoval nelidskou stránku plazího monarchy; nedokázal však říct, jestli to nejsou jenom předsudky.

Mramorová chodba na jedné straně ustoupila živému stromu. Dračí král se na okamžik zastavil a obdivoval um, s jakým neznámí řemeslníci spojili dohromady kámen a rostlinu. Když se vydali dál, podotkl: „Panssství pro mne vždycky bude zdrojem úžasssu, ať ho navštívím jakkoliv časssto!“

„Měl byste tu zkusit žít.“

„Děkuji, raději ne. Ale je to hanba, že víme tak málo o jeho hissstorii. Po mnohá ssstaletí zůssstávalo ukryto dokonce i před mými předchůdci. To pomyšlení, že tak blízko bylo něco tak podivuhodného!“

Cabe skryl překvapení. Netušil, že někteří z předchozích místních dračích králů o Panství nevěděli. Čaroděj nenaléhal na vysvětlení, ale bylo to něco, nad čím se zamyslí, až bude mít příležitost. Jedním z jeho koníčků byla snaha porozumět pradávné stavbě, kterou nazýval domovem, ale všechno, co zatím zjistil, by se dalo zapsat na dlaň. Pokud šlo o odhalování tajemství, bylo Panství skoupé.

Nakonec vyšli z vysoké stavby a vstoupili do zahrad za ní. Zahrady byly středobodem života těch, kdo žili na Panství a kolem něj. Lidští i dračí sluhové si často nacházeli důvody, proč tu trávit volný čas. Dokonce i teď občas někdo vzhlédl od práce a uctivě trojici pozdravil. Nemálo Bedlamových lidí si zahrady vzalo za osobní úkol, mnohdy se o ně starali i tehdy, když skončili s vlastní prací. Na zahradách bylo cosi uklidňujícího. Zdálo se, že čím více kdo zahradám dával, tím více dávaly zahrady jemu.

Vždycky tomu tak nebývalo. Když Cabe vešel na Panství poprvé, při útěku před dračími králi, tři dračice se pokusily udělat si z něj večeři. Potom objevil v zahradě Gwen, zalitou v jantaru. Azran ji tam uvěznil na víc než sto let. S úsměvem si vzpomněl, že ho její osvobození skoro zabilo.

Samotný terén byl umělecký zážitek. Zahrady byly poseté keři a stromy vytvarovanými do podoby zvířat, skutečných i smyšlených. Zdálo se, že sochy zvířat potřebují jen velmi málo prořezávání; když sem čaroděj dorazil poprvé, vypadaly vlastně skoro nově. Za nimi byl rozlehlý labyrint, a právě tam nejspíš někde je Kyl s Aurimem. Stěny z křoví byly skoro dvakrát vyšší než člověk. Úvodní část bludiště byla jednoduchá a mnozí si sem přicházeli prostě odpočinout. Když se však člověk vydal hlouběji, bylo čím dál složitější, s divokými a matoucími zatáčkami. Většina dětí, které s bludištěm vyrostly, ho považovala za zábavné. Většina dospělých, včetně Cabea, ho považovala za matoucí a překvapující. Kdyby mistr čaroděj neměl kouzla, byl by se tu při různých příležitostech beznadějně ztratil.

Grath je vedl hustým křovím, Cabe i dračí král ho mlčky následovali. Pokaždé když musel Cabe vstoupit do hlubin labyrintu, snažil se zapamatovat si cestu, protože měl vždycky trochu strach, že bude muset z nějakého důvodu vyjít ven bez magie. Dračí král se očividně snažil o totéž – když se Cabe na společníka náhodou podíval, spatřil soustředěný výraz.

Pak bez varování narazili na děti.

Děti nebylo výstižné slovo. Dračí dědicové i mágovi vlastní potomci už byli skoro dospělí. Draci rostli od puberty pomaleji, takže Grath i Kyl vypadali ve svém věku spíše jako Aurim, který byl o pár let mladší. V téhle skupince už snad bylo možné považovat za dítě jen Valeu, jež byla ještě o něco mladší než její bratr, ale i tu jen ve chvílích, kdy se zlobila. Přestože byla ještě velice mladá, už se za ní otáčela nejedna hlava a sledovaly ji obdivné pohledy.

A právě proto čaroděj při pohledu na scénu před sebou málem pro dceru sáhl a odtáhl ji zpět do bezpečí Panství.

Aurim, oděný v sytě červeném rouchu, stál se zvednutýma rukama uprostřed otevřeného prostranství. Jeho jméno mluvilo o zlatu. Aurim to jako dítě vzal doslova a navždy si proměnil vlasy tak, že se třpytily odlesky vzácného kovu, až na stříbrný pruh, jenž ho označoval za čaroděje. Pozdější pokusy proměnit je zpět nevyšly. Cabeův syn měl na pohledné tváři výraz hlubokého soustředění. Důvodem byl barevný obraz, vznášející se před ním. V šíleném, ale uspořádaném tanci tu vířily maličké komety, červené, žluté, modré, zelené a fialové; ovládal je neustále se přesouvající šik úponků. Kouzlo představovalo zkoušku. Aurim ovládal všechny prvky do jednoho. Kdyby mu kterýkoliv z nich vyklouzl, obraz by se zhroutil. Někomu zvenčí mohl takový úkol připadat nedůležitý, ale jen mocní a zruční čarodějové zvládli udržet obraz déle. Tohle byl jeden z posledních a nejobtížnějších úkolů v řadě, se kterou mladý čaroděj začal přede dvěma či třemi roky.

Za jiných okolností by Cabe obdivoval synovu práci, bohužel však jeho pohled upoutalo Aurimovo obecenstvo. Dvoučlenné obecenstvo, které sedělo na jeho vkus až moc blízko u sebe.

Teď viděl, co Gratha trápilo. Ano, Kyl byl s Aurimem, ale pozornost věnoval mladé rusovlasé ženě, která seděla vedle něj na jedné z kamenných laviček bludiště. Valea, jež byla skoro kopií své matky, sledovala, jak bratr cvičí. Měla na sobě šaty v barvě lesní zeleně, zdůrazňující tvář i postavu. To nebylo dobré znamení; Valea obvykle dávala přednost loveckému oděvu, praktičtějšímu pro mladou ženu, která byla neustále v pohybu. Šaty nosila, jen když ji k tomu přinutili… nebo když si myslela, že bude trávit čas v blízkosti draka.

Pokud se dali Grath a Aurim popsat jako pohlední, Kyl byl skoro krásný. Pohyboval se s ladností, která jeho bratrovi chyběla, a nosil bohatý, složitě vypracovaný oděv. Vypadal každým coulem jako exotický urozený elf. Měl trochu jiný odstín než Grath, s trochou víc zlaté. Jak se blížila korunovace, Kyl jako by získával víc a víc královské barvy dračího císaře. Vedle něj bledly i Aurimovy oslnivé vlasy.

Sdílený žert, krátký dotek. Všechno to dělal pro Valeu a Cabe viděl, že si to dcera uvědomuje.

Cabe se pokoušel ovládnout otcovské pudy, když Grath náhle zvolal: „Kyle! Přišel tě navštívit lord Zelený!“

Prohlášení vytrhlo Aurima ze soustředění. Jednotlivé prvky kouzla zavířily a začaly do sebe narážet, některé se dokonce rozlétly pryč. Kyl a Valea se narovnali a pokoušeli se předstírat, že se nic neděje.

Když se rozptýlily poslední zbytky Aurimova kouzla, Kyl vstal. Byl teď asi o palec nebo dva vyšší než Cabe, ale tak štíhlý, že rozdíl vypadal větší. V úsměvu měl náznak povýšenosti. Oči mu hořely a chytaly do pasti každého, kdo nebyl dost opatrný. Elegantní oděv byl skutečný, ne kouzlem proměněná kůže jako šupinová zbroj dračích králů. Zuby měl špičaté jen lehce. V tlumeném světle by možná někteří nepoznali, koho mají před sebou. Tahle iluze se však rozplynula, pokaždé když Kyl promluvil.

„Vaše Veličenssstvo! Jak lassskavé, žesss přišel. Odpusssť mi, že jsssem tě nepozdravil dřív!“

Zatímco Grath a Ursa, samice z trojice královských mláďat, syčeli, jen když byli rozrušení, Kyl tím trpěl pořád. Budoucího císaře to značně rozčilovalo – byl pyšný na svou dokonalost.

Dračí král se uklonil. „To já ssse musssím omluvit, můj pane. Kdyby tato návštěva nebyla tak nečekaná, přinesssl bych něco s sssebou. Doufám, že mi to promineš.“

„Vždycky jsssi mě věrně podporoval, lorde Zelený. To sssamo je dar.“

„Doufám tedy, že tě neruším?“

Kyl uvolněně mávl rukou. „V žádném případě! Jenom jsssme sssi užívali dne, že ano?“

Bylo sporné, na koho ze společníků mladý drak mluví, ale Valea rychle odvětila: „Ano, přesně tak.“

Cabe uvažoval, jestli to je jen jeho představa, že Kyl lehce zvedl koutky rtů, když odpověděla Valea.

„Já… zvládl jsem poslední úkol, otče,“ dodal Aurim. „Řekl jsem to Kylovi a Valee…“

„A já jsssem trval na tom, aby nám to ukázal,“ řekl Kyl se ztělesněnou nevinností.

„Byla to půsssobivá ukázka,“ podotkl Zelený drak. „Ale teď, pokud má Vaše Veličenssstvo časss, musssíme probrat jisssté detaily ohledně tvé budoucnosssti.“

„Myssslíš výpravu do Talaku?“ Kylova nálada se změnila a objevil se v ní náznak znechucení.

„Tohle a další záležitosssti, můj císssaři.“

„Pokud ssse domníváš, že jsssou to věci hodné našeho časssu, tak ano, lorde Zelený.“ Kyl se otočil od Cabea a dračího krále a zdvořile kývl na Aurima. „Budeš mi to mussset ukázat znovu, až budeme mít více časssu, Aurime.“ Pak se podíval na Valeu a vzal ji za ruku. Cabe ztuhl a dívka se začervenala. Dračí dědic se sklonil a jemně jí ruku políbil. „Má paní…“

Po zaváhání, které Cabe považoval za příliš dlouhé, ji Kyl zase pustil. Otočil se zpět k příchozím, podíval se na svého lidského opatrovníka a zeptal se: „Půjdeš sss námi, missstře Bedlame? Tvé rady jsssou vždy vítány.“

Cabe Bedlam odmítl být tím, kdo odvrátí pohled jako první, a dál hleděl Kylovi do očí. „Rád ti poskytnu jakoukoliv radu, Kyle.“

„Promluvíme sssi tedy zde, nebo ssse odebereme do domu?“

Rozhodl za ně Aurim. „Nemusíte odcházet! My se s Valeou vrátíme do domu. Tady budete mít stejné soukromí jako kdekoliv jinde, a možná i větší.“ Podíval se na sestru. „Paní Belima říkala, že dnes bude péct. Možná bychom ji mohli navštívit.“

Valea už se vzpamatovala z Kylova polibku a dychtivě přijala Aurimův návrh. Oslnivě se usmála na dračího krále: „Omluvíte nás, můj pane?“

„Rozhodně. Ochutnal jsssem masssový koláč té ženy. Kdybych věděl, jak je nadaná, než jsssem její ssslužby nabídl tvým rodičům, pekla by pro mě.“

Cabeova dcera se zasmála a lehce se uklonila. Aurim ji neklidně následoval. Bedlamovy děti vyrůstaly poblíž šlechty, byly zvyklé se omlouvat, když přišel čas na důležité hovory. Cabe a jeho žena věřili jejich schopnostem a obvykle jim sdělovali výsledky takových rozhovorů, nicméně v záležitostech blížící se korunovace bylo pro všechny snazší, když o věcech věděli jen ti, kdo museli. Byly chvíle, kdy se rozhovorů neúčastnili dokonce ani mistr čaroděj a jeho paní a vše zůstávalo jen mezi Zeleným drakem, Kylem a Grathem, na jehož přítomnosti Kyl vždycky trval.

Dva mladší Bedlamové odešli; Valea o něco rychleji, než bylo nutné. Jakmile byli z dohledu, Kyl se vrátil k lavičce, posadil se a vyčkávavě se podíval na dračího vládce.

Dračí král krátce zaváhal a pak řekl: „Je tu jissstá nová věc, kterou musssíme probrat.“

„Můžeš pokračovat.“

Cabe žasl nad klidem, s jakým jeho společník přijímal dědicův vladařský tón. Drak přikývl a pustil se do popisu setkání, které už čaroději vylíčil předtím. Podrobně rozebral shromáždění plazích monarchů a jejich požadavek. Navzdory téměř opovážlivému požadavku dračích vládců však Zelený drak předkládal celou událost tak, že to znělo, skoro jako by ponížení poddaní prosili panovníka o šlechetné gesto. Čaroděj podezíravě sledoval postavu ve zbroji, která stála před ním. Nikdy neslyšel dračího krále mluvit tak… servilním… tónem.

Budoucí císař to přijímal bez námitek, ale Grath, který se postavil za bratra a kousíček stranou, stěží ukrýval zamračení. Kyl všechno mlčky vyslechl a pak o tom chvíli přemýšlel. Nakonec se podíval na Gratha. Proběhlo mezi nimi cosi nevyřčeného.

Dračí dědic přikývl, zahleděl se na čaroděje a vládce Dagory a řekl: „Sssetkání sss ossstatními není pouze přijatelné. Je to nutné, jak jsssi sssám poukázal, můj pane.“ Znovu upřel znepokojivý pohled na Cabea. „Nicméně návrh missstra Bedlama je ssskvělý! Líbí ssse mi předssstava, že ssse sssetkám jenom sss jedním, sss lordem Modrým, jak navrhujete. To jim ukáže, že jsssem ochoten jim nassslouchat, ale že ssse nessskloním před jejich požadavky!“

„Jissstě to tak nemysssleli, můj vládce. Chápej prosssím, že o tebe mají jen starossst.“

Kyl se podíval na dračího krále. „Jejich ssstarossst chápu velice dobře.“ Znovu pokýval hlavou.

Zelený drak nenaléhal. Kylovo pokývnutí už oba, Cabe i dračí vládce, znali. Bylo by marné pokračovat, protože mladý budoucí císař už jim nebude věnovat pozornost. Došel k vlastním závěrům, ať už jakýmkoliv, a podle jeho názoru to bylo jediné, na čem záleželo.

„Zvolili jssste časss sssetkání sss lordem Modrým?“

„Po návštěvách Talaku a Penacles,“ sdělil královskému svěřenci Cabe. „Už proběhla řada příprav, nevypadalo by dobře, kdybychom některou zrušili.“

Kylovi se nebezpečně zablesklo v očích, ale přikývl. „Máš pravdu, missstře Bedlame… jako obvykle. Když je řeč o Talaku, jak je plánován náš příchod?“

Tohle byla citlivá záležitost pro Melicarda i Kyla. Talacký král očekával, že Kyl přijede s doprovodem k jižní městské bráně, stejným způsobem jako většina lidských monarchů. Nicméně dračí dědic si byl plně vědom své magické moci a chtěl se zhmotnit, vladařsky, ale dramaticky, přímo uprostřed Melicardova trůnního sálu. To se vládci horského království příliš nezamlouvalo. Talak žil po staletí ve stínu dračího císaře a teď byl konečně svobodný a měl vlastní vládu. Současný panovník neměl v úmyslu vypadat jako poddaný jakéhokoliv draka, obzvlášť ne toho, který se měl stát císařem. Částí současného úkolu lady Bedlamové bylo pokusit se najít střední cestu. Cabe své ženě nezáviděl.

„Pořád se o tom jedná,“ řekl čaroděj neutrálním tónem.

„Sssmím něco navrhnout?“ Vládce Dagory počkal na Kylův souhlas a teprve potom pokračoval. „Mohlo by být dobré ukázat při prvních dvou návštěvách jissstou velkomyssslnossst. Mohl bych připravit karavanu lidí a draků, dossst velkou, aby jasssně ukázala tvé vysssoké possstavení, ale ne tak velkou, aby před ní lidé z Talaku v hrůze uprchli.“ Zelený drak se na okamžik odmlčel a vyměnil si s Kylem úsměv. „Tak vejdeš do měsssta způsssobem, jaký sssi přeje on, ale vejdeš ssse ssslávou! Není to sssnadná věc; kéž bych pro tebe měl lepší návrh, můj pane, ale nemám. Ale pamatuj sssi: Talak ti otevře brány bez ohledu na to, jak tam dorazíš. Poprvé udělají něco takového dobrovolně, a to sssamo o sssobě je bod pro tebe!“

Možná to bylo způsobem, jakým dračí král věc podal, přestože obsah slov se nezměnil – Cabe potěšeně a překvapeně sledoval, jak Kyl návrh přijímá.

„Dobrá. Pokud bude jasssné, kdo je budoucí císssař.“

Zelený drak se poklonil. „Tím sssi můžeš být jissst.“

Kyl potřásl hlavou, usmál se a odhalil ostré zuby. „Co bych sssi bez vásss dvou počal? Lorde Zelený. Missstře Bedlame. Vy dva jssste pro mě jako otec, kterého jsssem ztratil!“

Cabe si vzpomněl, jakou roli sehrál v pádu bývalého císaře, a skryl zamračení.

Očividně se mu to tak úplně nepodařilo, protože se na něj Kyl zadíval. „Už jsssem pochopil, žesss udělal, cosss musssel, missstře Bedlame. Ten boj ti koneckonců vnutili. Nechovám vůči tobě nepřátelssství. Nejsssem sssvůj otec; jsssem Kyl.“

Cabe si nebyl jistý, že dokáže najít správná slova. Přikývl a doufal, že to bude vypadat jako vděčné ocenění. Podobné poznámky slyšel během let od Kyla vícekrát, ale nějak jim pořád nedokázal uvěřit. V tónu dračího dědice bylo vždycky cosi…

…nebo to možná byla jeho vlastní nedůvěra.

Grath, který zůstával většinu času němým stínem, se naklonil a něco bratrovi zašeptal. Kyl široce otevřel oči a zase je přivřel. Rty se mu lehce zkroutily. Jak Cabe věděl, tohle nikdy nebylo dobré znamení. Obvykle předcházelo nějakému uličnictví.

„Děkuji ti, Grathe, žesss mi to připomněl.“ Budoucí císař se podíval na dva návštěvníky. „Něco mě nedávno napadlo a chtěl jsssem to sss vámi probrat, až ssse bude znovu mluvit o královssských návštěvách.“

„Oč jde, Vaše Veličenssstvo?“ zeptal se Zelený drak s náznakem podrážděnosti. Zdálo se však, že si toho všiml jen čaroděj.

„Chtěli bychom, aby ssse k nám na téhle cessstě připojil věčný, démonický kůň.“

„Ty…“ Na víc se dračí král nezmohl. Oba s Cabem hleděli na dračího dědice, jako by přišel o rozum.

Kyl se opřel. „Vysssvětli to, Grathe.“

Mladší drak nervózně řekl: „Bratr… bratr má pocit, že je přítomnossst Temného koně zásadní. Ovlivní mnoho věcí. Hlavně a především ssstínového hřebce důvěrně znají královna Erini z Talaku i Toos, regent Penaclesss. A víc než to, dobře ssspolu vycházejí. Jeho přítomnost na schůzce s Melicardem a Toosem by měla uklidnit obavy, které mohou mít z příchodu tolika draků. Nikdo ssse neodváží zkřížit věčnému cestu.“

„Vlassstně, Vaše Veličenssstvo…“

„Ještě jsssme nessskončili, lorde Zelený,“ řekl tiše Kyl.

Grath s nervózním syčením pokračoval: „Je tu i jeden osssobní, ale velmi důležitý důvod, proč by měl být Temný kůň přítomen. Bratr ssse domnívá, že teď, v časssech, kdy ssse v Dračí říši buduje mír, je důležité usssmířit se i sss věčným.“

„Je časss ukončit veškerá nepřátelství,“ skočil mu do řeči Kyl. „Dokonce i já musssím přiznat jissstá ssselhání, pokud jde o ebenového hřebce. Nyní mu nabídnu mír! Byl bych rád, kdybych mohl Temného koně nazývat přítelem!“

„Vaše Veličenssstvo sssi doufám uvědomuje, že král Melicard nemá ssstínového hřebce nijak v lásssce. To jeho paní, královna Erini, ho má ráda.“

„Tím lépe, lorde Zelený.“ Kyl zvedl dlouhý, špičatý prst. „Tak bude ten člověk mít příležitossst sssám ssse sss věčným usssmířit. Talak tím rozhodně zíssská a Melicard si vyssslouží vděčnost půvabné královny, která, jak vím, vždycky litovala napětí mezi manželem a věrným přítelem!“

Dračí král se podíval na Cabea a němě ho poprosil o pomoc, Cabe však nevěděl, co dělat. Návrh měl něco do sebe. Temný kůň vždycky býval nejnebezpečnější nepřítel dračí rasy. V současné chvíli mezi nimi existovalo nejisté příměří, hlavně proto, že Temný kůň respektoval čarodějovu roli poručníka mláďat bývalého císaře. Teď Temný kůň popouštěl uzdu své moci, jen když ho draci napadli.

Kyl se nikdy předtím o ničem podobném nezmínil a Cabe měl podezření, že za to nejspíš může Grath. Samozřejmě, mladší drak vždycky s Temným koněm vycházel mnohem lépe než budoucí císař.

„Temný kůň nemusí chtít jít,“ podotkl nakonec. Zelený drak vedle něj tiše vydechl. Dračí král se očividně domníval, že věci jsou dost složité i bez stínového hřebce. Pokud šlo o něj, záležitost s Temným koněm mohla klidně počkat.

Kyl si to nemyslel. „Jessstli ho někdo dokáže přesssvědčit, jsssi to ty, missstře Bedlame! Vysssvětli mu mé důvody, proč ho o to žádám. Pověz mu, že vím, že jsssme ssspolu nevycházeli moc dobře, a že sssi myssslím, že je nejvyšší čas, abychom ssse o to pokusssili.“

Znovu kývnutí hlavou, znamení, že se Kyl v téhle věci nedá přesvědčit. Věděl také, že může Cabeovi důvěřovat. Přednese Temnému koni jeho žádost. Čaroděj si občas přál, aby půlelf, který ho vychoval, nebyl tak čestný. Cabe žádost předloží, ať si o ní myslí, co chce.

Mohl jen doufat, že se tomu Temný kůň vysměje. Připojení věčného k setkání dvou monarchů znamenalo hrozbu, že se pečlivě promyšlená událost změní v neodhadnutelnou, napjatou konfrontaci.

Jde snad Kylovi o tohle?

„Podívám se, co pro tebe mohu udělat, Kyle. Víš stejně dobře jako já, že Temný kůň může být kdekoliv. Nemusím ho najít včas, natož mu předložit tvůj požadavek.“

„Ssspoléhám na tebe, missstře Bedlame.“ Drak vstal, ladně a hbitě jako kočka. „Lorde Zelený, pokud nemáš žádnou další naléhavou záležitossst, je časss na mé jezdecké lekce. Missstři Sssarekai a Podkova mě učí jemnějším rozdílům mezi jízdou na koni a na drakovi.“ Poškrábal se na bradě. „Uvažoval jsssem, že bych mohl vjet do Talaku na koni. Jsssou mnohem elegantnější a ušlechtilejší než jízdní draci, i když nevypadají tak nebezpečně. Ještě jsssem ssse nerozhodl, co bude lepší.“

Vládce Dagorského lesa zavrtěl hlavou v dračí přilbě. „Nemám nic dalšího, můj vládce. Řekl jsssem, co jsssem přišel říct. Děkuji ti, že sssesss obtěžoval.“

„Není zač.“ Pak Kyl dodal k bratrovi: „Grathe, později sssi sss tebou budu potřebovat promluvit.“

Oba draci se budoucímu císaři uklonili. Cabe se rozhodl, že uctivý postoj bude stačit. Nemohl se přinutit k úkloně, přestože cítil, že to Zeleného draka pobouřilo. Dračí dědic si toho nevšímal. Prostě se otočil a zmizel v labyrintu.

Po krátké pauze se dračí král narovnal. Podíval se na čaroděje: „Měl by sssesss uklonit, když odchází, příteli Cabe.“ Když mu společník neodpověděl, otočil se drak ke Grathovi: „Dobrá, princi. Ještě ssse mnou chceš mluvit? Mám chvilku časssu, než ssse budu mussset vrátit do sssvého královssství.“

„Pokud tě to nebude obtěžovat, lorde Zelený.“

„Jissstěže ne.“

Cabe si nepřál, aby mezi ním a jediným dračím králem, kterému důvěřoval, zůstalo nepřátelství, a tak navrhl: „Mé děti se zmínily o paní Belimě. Ujišťuji vás, že si našla čas udělat pár masových koláčů, které vám tak chutnaly. Je to ostatně i Grathova oblíbená pochoutka.“ Mladý drak očividně souhlasil. „Možná byste si dali něco menšího k jídlu. Grath určitě ano.“

To uvolnilo náladu. Všichni věděli, že je mladší drak koláči posedlý. Považovali skoro za zázrak, že Grath zůstává tak štíhlý.

Zelený drak ochotně přijal mírovou ratolest. „To by bylo ussspokojivé. Možná bych mohl využít příležitossst a přesssvědčit tu ženu, ať ssse vrátí do mých ssslužeb.“

„Pokud se o to pokusíte, postaví se proti vám celé osazenstvo Panství, včetně jistých velmi neústupných mladíků!“

„Pak sssem tedy budu mussset chodit čassstěji.“

„Mám nás teď vyvést ven, mistře Bedlame?“ Při zmínce o jídle Grath ožil. Cabe znovu žasl nad proměnou, jaká se s mladším drakem děla, kdykoli se od bratra oddělil. Jako by tu byli dva Grathové.

Skoro si přál, aby to tak bylo. Kdyby se jen Kyl víc podobal Grathovi. Cabe věděl, že by se cítil lépe, pokud šlo o návštěvy, které je čekaly. Draci však spíš přijmou někoho, jako je Kyl. Grath by pro ně mohl být příliš lidský. Čaroděj ve skutečnosti věděl, že navzdory pochybám, které ohledně dračího dědice chová, má Kyl větší šanci zvládnout dračí krále, než by měl Grath.

Jen kdyby někdo dokázal zvládnout Kyla, pomyslel si čaroděj, ale vzápětí zalitoval, že ho to vůbec napadlo. Bylo to jedno z nebezpečí, kterého se Zelený drak i on sám obávali. Až bude Kyl na trůně, bude císař, jakého všichni potřebují, nebo padne za oběť zvráceným radám některých nebezpečnějších dračích králů?

Cabe si opožděně uvědomil, že Grath pořád čeká na odpověď. Čaroděj v modrém rouchu mávl rukou, přinutil se usmát na svého svěřence a řekl: „Veď nás! Sám začínám mít trochu hlad.“

„Pak tedy tudy, lorde Zelený, mistře Bedlame.“

Cestou Cabe zalétl pohledem k prázdné lavičce. Okamžitě ho opustily úvahy o nebezpečích korunovace a čaroděj si místo toho vybavil dva mladé, sedící až moc blízko u sebe. Ten obraz mu připomněl, že má osobní důvod postarat se, aby Kyl bezpečně absolvoval návštěvy i korunovaci. Kyl v roli Zlatého draka, dračího císaře, bude daleko, vlastně tak daleko, jako by byl na jednom z měsíců. Cabe věděl, že uvažuje sobecky a nejspíš má předsudky, ale šlo mu o víc než o to, čím Kyl je. Šlo o to, jaký je, o mysl za tím exotickým vzhledem. Proto mistr čaroděj toužil, aby byl Kyl od Valey co nejdál. Snad to byl jen strach starostlivého otce, ale Cabe nevěřil úmyslům, které měl pohledný dračí dědic s jeho dcerou. Kdyby to však Valee řekl, ničemu by to neposloužilo. Byla dost velká na to, aby chápala, a dost mladá, aby neposlouchala. Existovaly příběhy, a některé z nich spolehlivé, o sňatcích draků a lidí, o společných potomcích. Podle toho, co Cabe věděl, to je možné. Možné, ale nemyslitelné.

Možná vidím něco, co není. Možná mě obavy nutí vidět něco, co není. Ale i Gwendolyn vyjádřila podobnou starost. Mohou si to oba jen představovat?

Není čas na osobní záležitosti, řekl si. Přestože mu je rodina velmi drahá, osud říše se bude odvíjet od toho, co přinese dosazení Kyla na trůn. Ať se mezi jeho dcerou a drakem děje cokoliv, musí to být vedlejší.

Cabe doufal, že si to bude v nadcházejících týdnech pamatovat.

III.

„No, Erini i Lynnette musely zatlačit, ale nakonec Melicard s Kylovými návrhy souhlasil.“

Zatímco jeho žena mluvila, Cabe seděl a nepřítomně přikyvoval. Obvykle věnoval lady Bedlamové plnou pozornost, i kdyby jen proto, že ji tak zbožňoval. Gwendolyn Bedlamová pro něj byla lesní bohyní s ohnivými vlasy, stvořením divočiny. Teď stála proti němu, zelené zjevení, vlasy se stříbrným pramenem splývající téměř k pasu. Smaragdový jezdecký oblek dokonale zdůrazňoval skvělou postavu. Zářivé oči ladily s barvou oblečení.

Krásná čarodějka viděla, že ji manžel nevnímá. Ladně přešla k němu a postavila se těsně před něj, aby se ho pokusila vytrhnout z toho, co spoutalo jeho mysl.

Cabe vzhlédl: „Co je?“

„Už jsem tě za ta léta omrzela?“

Cabe svraštil čelo.

Gwen si klekla vedle křesla a jemně mu položila ruku na paži. „Začínají se objevovat věci, které tě zajímají víc než já.“

Vzal ji za ruku a stiskl. „Nebuď bláhová. Nic pro mě neznamená víc než ty a děti.“ Cabe ji vzal za ruku a políbil ji. „Mladá, nebo ne, krásná, nebo ne, víš, že tě budu vždycky milovat.“ Krátce se usmál. „Doufám, že i ty to budeš vždycky takhle cítit.“

„Nemusíš se ptát.“ Úsměv jí trochu pohasl, když si vzpomněla, o čem mluvili. „Slyšel jsi, co jsem říkala?“

„Melicard souhlasil. Dalo to hodně práce?“

„Z větší části ani ne. Návrh, týkající se Kylova příchodu, považoval za slušný. Vlastně ho chtěl jen probrat s rádci. Proto to trvalo tři dny… a taky kvůli Temnému koni, to byla choulostivější záležitost.“

„Temný kůň?“

Přikývla. Slunce, které se dotýkalo její tváře, zdůrazňovalo podle Cabeova názoru zcela dokonalé rysy, tak odlišné od jeho vlastního obyčejného obličeje. Byl rád, že se obě děti vyvedly po ní. Obzvlášť Valea se podobala matce.

„Melicard dostal v posledních letech víc rozumu, pokud jde o vztah Erini k Temnému koni, ale nelíbí se mu představa, že bude věčný součástí státní návštěvy. Situace bude dost napjatá i bez jeho zneklidňující přítomnosti. Řekl mi to víckrát, než chci počítat.“

„To je pochopitelné.“ Cabe se pokusil představit si Temného koně mezi nádherně oblečenými dvořany. Lidé i draci se svorně báli jeho moci. Pro většinu z nich byl Temný kůň částečně legendou, tvorem stínů. I z tohoto důvodu čaroděje Kylův návrh nepotěšil. Temný kůň může schůzku dvou monarchů zhatit prostě jen tím, že tam bude. „Takže souhlasil s přítomností Temného koně, nebo ne?“

„Ano. Nakonec. Hlavně zásluhou Erini a Lynnette. Pro Melicarda je obtížné jim cokoliv odmítnout.“

Čaroděj se zasmál: „Myslím, že to chápu.“

Zvedla se, aby ho políbila, a pak se narovnala. „To bys opravdu měl chápat!“

Oplatil jí hravý úsměv, ale pak se znovu zatvářil vážně. „Jsem rád, že je to dohodnuto. Teď přichází ta zajímavá část.“

„Pořád se ti ještě neozval?“

Cabe vstal. Podíval se na strop a pak zpět na manželku. „Ne. Už je to tři dny, co jsem ho magicky zavolal. Tři dny, a on ještě nepřišel.“

„To je podivné.“ Chytila se za bradu. „Temný kůň je obvykle velmi pohotový.“

„Pokud nemá práci…“

Její tvář řekla vše. „Shade?“

„Doufám, že ne. Myslel jsem, že už tu posedlost překonal, ale… nevím.“

Shade býval čaroděj, svým způsobem možná nejmocnější, jaký kdy žil. Nikdo přesně nevěděl, jak starý čaroděj s kápí byl, ale Cabe si byl jistý, že Shade může dohledat původ až k vraadům, předchozí lidské rase. Byl si jistý, že Shade býval vraad.

Kouzlo, které učinilo černokněžníka s rozostřeným obličejem téměř nesmrtelným, ho zároveň přivedlo na pokraj šílenství. Shade býval prokletý, vždycky se znovu zrodil jako opak toho, kým byl v předchozím životě. Cabe ho nejdříve poznal jako přítele, ale když Shade během bitvy zemřel, vrátil se zpět jako hrůzný Madrac, což byla jedna z mnoha odštěpených osobností, vytvořených během nových vtělení. Temný kůň, který znal černokněžníka nejlépe, musel vynaložit veškerou svou moc, aby Madraka porazil.

Shade se znovu vrátil mnohem později, ale tentokrát zmatený. Jeho osobnosti se bez varování měnily. Temný kůň, který byl vždy jeho přítelem i nepřítelem, si vzal za úkol vše ukončit, především pro dobro samotného čaroděje.

Královna Erini, která se na čas stala Shadeovou loutkou, u konce byla. Shade a Temný kůň se nakonec usmířili a čaroděj se vzdal vlastního života, aby zabránil pohromě, za kterou byl z valné části odpovědný. Tehdy a tam mělo vše skončit.

Temný kůň však nedokázal černokněžníkovu smrt přijmout. Shade pro něj znamenal víc, než mohl kdokoliv z lidských druhů tušit. Šedý mág byl jediný, kdo Temnému koni svým způsobem rozuměl, chápal prázdnotu, kterou v sobě věčný pohřbil. V Dračí říši nebyl nikdo podobný černému hřebci, nikdo, kdo by chápal jeho touhy a obavy. Sám byl nesmrtelný, pokud by ho nezabili, a tak ho Shade přirozeně přitahoval.

A kvůli tomu strávil stínový oř dalších několik let tím, že hledal jakoukoliv stopu po zmizelém čaroději. Jistá část Temného koně se toužila ujistit, že je Shade mrtvý, protože kdyby nebyl, mohla by být Dračí říše ve značném nebezpečí. Jen hrstka blízkých však věděla, že další část ebenového hřebce doufá, že je čaroděj naživu, že jediný tvor, který chápal jeho osamělost, tu někde pořád je.

Ta posedlost Cabea málem stála život. Temný kůň zahanbeně přestal s marným pátráním… přesto občas stínový oř na dlouho mizel na neznámá místa. Nikdo si nebyl jistý, co v těch dobách Temný kůň dělá, Bedlamovi se však báli, že oné posedlosti znovu propadá.

„Co se stane, když ho nenajdeme? Audience v Talaku se rychle blíží. Teď, když je dohodnuto, že Temný kůň smí být přítomen, vypadalo by trochu hloupě, kdybychom ho ani nepozvali.“

Čaroděj si povzdechl. „Kyl a Melicard nemůžou dělat nic víc. Nikdo nevládne Temnému koni. Řekl jsem Kylovi, že udělám, co půjde, ale neslíbil jsem mu zázrak. I kdybych Temného koně našel, může se prostě rozhodnout nepřijít.“ Zavrtěl hlavou. „Nevím, proč je pro Kyla tak důležité, aby tam byl. Nikdy nevím, proč Kyl dělá to, co dělá.“

Manželka přišla k němu. Oba se pevně objali.

„Nejde jen o Temného koně,“ zašeptala. „Je to o tom, o čem mluvíme pořád.“

„Pokusili jsme se ho vychovat, jak nejlépe jsme dokázali, Gwen. Podívej se na Gratha. Podívej se na naše děti. Těmi jsem si docela jistý, i když Aurimova nedbalost při zacházení s magií mě nejspíš brzy přivede do hrobu. Co se stalo s Kylem?“

„Byl starší, Cabe. Jeho osobnost už se rozvíjela. Udělali jsme, co jsme mohli. Když uvážíš, kdo to je, nevedli jsme si špatně.“

„Opravdu? V poslední době si tím nejsem úplně jistý.“

„Za to může hlavně Kyl.“ Čarodějka ho pustila a o krok ustoupila. „Věř tomu. I někteří draci by to připustili. Jako vládce Kyl možná dokáže veliké věci, ale postrádá odpovědnost.“

Oba věděli, že částečně myslí na dceru, ale teď o tom nechtěli víc mluvit. Byli přesvědčení… skoro… že Valeu prostě okouzlil Kylův exotický vzhled. Je příliš chytrá na to, aby si myslela, že by mezi nimi mohlo něco být… jak doufali.

Cabe mávl rukou. „Nic z toho neřeší náš současný problém. Půjdu se po Temném koni podívat osobně. Čím víc nad tím přemýšlím, tím víc chci, aby věděl, co se děje, i kdyby se v Talaku neobjevil. Kdyby měl někdo v plánu narušit audienci, nebo dokonce napadnout budoucího císaře, neškodilo by mít Temného koně po ruce.“

Gwen lehce naklonila hlavu stranou a pousmála se. „Víš, myslím si, že to celé je intrika! Myslím, žes celý ten nečekaný malý výlet naplánoval, abys unikl přípravám na cestu!“

Oba se žertu zasmáli, dobře věděli, že je to jen pokus, jak Cabeovi trochu zlepšil čím dál horší náladu. „A pročpak bych chtěl uniknout uspořádávání a přeuspořádávání Kylova průvodu? Nedovedu si představit nic zábavnějšího!“

„Pak půjdu místo tebe já, drahý manželi!“

„Ani náhodou!“ Znovu ji vzal do náruče. „Kdybys nechala organizaci téhle věci na mně, byli bychom připraveni k odjezdu někdy příští rok!“

„Tak to je pravda…“ Čarodějka ztichla a pak řekla: „Když už ho musíš jít hledat, můžeš vynechat okolí Talaku. Zmínila jsem se Erini, aby nám dala vědět, kdyby se tam Temný kůň objevil.“

„Tak to je o jedno místo méně. Mám pár dalších nápadů, kam mohl utéct. Rozhodně si nemusíš dělat starosti.“ Políbil ji. „Nebude to trvat dlouho. Jestli Temný kůň nebude na žádném z míst, na něž myslím, nechám mu znamení, které určitě pozná. Pak bude prostě na něm, jestli odpoví, nebo ne.“

„Všechno to pobíhání kolem občas vypadá tak marně, že? Budu ráda, až bude mít Kyl po korunovaci a konečně si zase vydechneme.“

Cabe přinutil úsměv, aby zůstal tam, kde je. „Nic víc jsem si nikdy nepřál.“

Ještě jednou políbil manželku… a byl pryč.

Chvíli potom, co čaroděj zmizel, zaslechla lady Bedlamová zaklepání na dveře. Otočila se a vybídla příchozího, ať vstoupí.

Byl to Benjin Traske. Mohutný, vousatý učenec měl na sobě barvy a šat svého povolání – šedý plášť s kápí se zlatě lemovaným límcem a pod ním ebenově černé roucho. Kapuci měl právě shozenou, takže odhalovala šedé vlasy lehce protkané stříbrem. Gwen si stejně jako Cabe občas myslela, že připomíná spíš soudce vynášejícího rozsudek než učence. Všimla si také, že stále nosí na opasku zbraň, přestože se taková výzbroj neslučovala s jeho povoláním. Traske přišel před lety při pádu Mito Picy o rodinu a vždycky litoval, že u sebe neměl aspoň nůž, aby ji chránil.

Něco v jeho tváři ji zneklidňovalo, ale nedovedla to přesně zařadit. Vypadal skoro zasněně, ale to nebylo ono.

„Omlouvám se, paní. Myslel jsem, že je tu i mistr Bedlam.“

„Odešel.“

„Aha.“ Zdálo se, že mohutný muž najednou neví, co říct.

„Jsem lady Bedlamová, učenče. Můžeš mi říct cokoliv, cos chtěl říct mému manželovi.“

Traske se zatvářil poněkud žalostně. „Omlouvám se. Nechtěl jsem naznačit nic tak…“

„Co chceš, mistře Trasku?“

Zhluboka se nadechl. „Uvědomuji si, že máte i tak dost starostí a že vám jen přidělám další, ale chtěl bych s vámi mluvit o návštěvě Talaku…“

* * *

Začíná se z toho stávat zvyk!

Vítr vyl kolem něj. Všechno bylo bílé, byla to však běloba smrti, věčné zimy. Všude byl sníh a led. Jinak rovná pláň byla poseta několika podivně tvarovanými kopci; možná to byly jen velké návěje sněhu. Kdesi v dálce viděl čaroděj vyšší hory, věděl však, že jít tam na průzkum by byla ztráta času. Pokud Temný kůň není přesně na místě, kde teď Cabe stojí, není nikde v Severních planinách.

Sníh se třepotal kolem mlčícího čaroděje, ale nedopadal na něj. Kouzlo, které ho chránilo před chladem, ho zároveň chránilo i před dalšími dary, které nehostinná pustina nabízela. Vločky, jež chtěly usednout na něj, se prostě vytrácely.

Přišel sem, protože kdyby v Temném koni znovu zakořenila posedlost, ze všech míst, kam chodil, by se nejspíš uchýlil právě sem. Tady, v prázdnotě Planin, Shade zmizel… jak tvrdila královna Erini. Všechno viděla. O mnoho let později, během velmi podobné výpravy, na jaké byl teď, ho sem začínající čarodějka přivedla a vysvětlila mu, čím je tohle ledové místo tak důležité. Cabe Bedlam si sice nikdy nebyl úplně jistý, proč to udělal, ale vtiskl si místo do mysli. Možná proto, že Shade býval i jeho přítel a on si místo chtěl pamatovat.

Teď však je čas jít dál. Temný kůň tady očividně není a magické stopy, které po něm vždycky zůstávaly, byly velmi staré, možná víc než měsíc. Ebenový hřebec v Pustinách už nějaký čas nebyl.

Kam teď? Temný kůň, tulák, navštěvoval mnoho míst, ale jen na některá se znovu a znovu vracel. Mezi taková patřil Talak, ale na ten dohlédla Gwen. Severní pustiny byly… pusté. Cabe neměl v úmyslu zkoumat příliš mnoho míst. Především se hon za Temným koněm podobal honu za přízrakem. Věčný mohl být v kterémkoliv okamžiku, kdekoliv si zamanul. Také se neunavil tak rychle jako člověk. Pokoušet se Temného koně uštvat je čirá hloupost. Taky je možné, že zatímco Cabe prohledává zemi a pátrá po něm, Temný kůň už se vypravil na Panství. Během prvních let jejich přátelství se to čaroději stalo nejednou. Od poslední takové události se snažil zajistit, aby se to neopakovalo.

Existovalo šest míst, která podle jeho mínění stojí za to prohledat. Potom měl čaroděj v úmyslu vrátit se domů. Pokud Temný kůň do zítřka neodpoví na volání, zkusí ještě několik dalších. A jestli selžou i ta… no, nebyl si jistý, co by udělal. Věděl jen, že přítele nikdy neopustí.

Čaroděj v modrém rouchu se bez námahy přenesl na další místo z myšleného seznamu. Odsud měl vyhlídku na míse podobné údolí v dálce. Sám stál na vrcholku rozeklané hory. Cabe údolí znal, v minulosti tady s Temným koněm byl. Skoro uprostřed leželo město Zuu, odkud jezdci vládli stejně pojmenovanému údolí. Za dne nebylo město vidět, ale noc odhalovala moře světel, protože Zuu nikdy nespalo.

Stínový hřebec tu nebyl, ale stopy se zdály mnohem čerstvější než na předchozím místě. Cabe si byl jistý, že tudy Temný kůň před několika dny prošel. Pokusil se zjistit, kam věčný mířil, ale dokázal určit jen směr na východ. Zuu leželo na jihozápadě kontinentu, takže východ znamenal většinu Dračí říše. No, aspoň něco to bylo. Dvě ze zbylých míst leží přímo na východě. Nejdřív vyzkouší je, a až pak zamíří na sever, kde jsou dvě zbývající. A potom…

Znovu stačila pouhá myšlenka, aby se dostal k dalšímu cíli. Bývaly doby, kdy by se Cabe vysmál každému, kdo by mu tvrdil, že pro něj budou kouzla příjemnou součástí života. Mladík, který roznášel v krčmách jídlo a pití, by se při pomyšlení na takovou moc dokonce vyděsil.

Ocitl se v lesnaté oblasti v jižních výběžcích Dagorského lesa. Vlastně nebyl tak daleko od Panství, po dvou dnech jízdy na koni by se ocitl na hranici svého malého území. Temný kůň však tohle místo nenavštěvoval tak často jako předchozí dvě, a proto ho Cabe nejdřív vynechal.

Stínového hřebce zase nebylo nikde vidět, čaroděj si však byl jistý, že tady jeho přítel byl vcelku nedávno. Cabe soudil, že Temný kůň nemůže být pryč déle než čtyři dny. Znovu však bylo nemožné zjistit, kam přesně šel. Temný kůň buď běžel, nebo putoval pomocí magie a obojí mu umožňovalo dostat se za krátký čas na druhý konec Dračí říše. Teleportace však byla mnohem obtížněji vystopovatelná. Tohle umění Cabe nezvládal a nejspíš ani nikdy nezvládne.

Už se chystal odejít na další místo v seznamu, když mu náhle o mysl zavadil velice podivný pocit. Někdo tu seslal kouzlo, sledovací kouzlo. Připomínalo mu to cosi starého, ale zároveň něco, co by měl znát…

Bylo to tak slabé, až Cabe málem uvěřil, že si to jenom představoval. Temný kůň užíval jinou magii – vlastně byl sám magií – ale tohle nebyla náhodná stopa po věčném. Mistr čaroděj se zamračil a zkusil to znovu najít, ale ať předtím cítil cokoliv, bylo to pryč. Uvědomil si, jak marné by bylo hnát se za něčím, co mohl být jen výplod jeho vlastní fantazie, a vrátil se k úkolu. Měl chuť zamířit zpátky na Panství, ale usoudil, že prohlídka zbylých míst tolik času nezabere. Možná dokonce Temného koně najde. S každým skokem jako by se mu přiblížil.

Povzbuzený myšlenkou skočil na další místo.

Když se zhmotnil v travou porostlých troskách, přejel mu po zádech mráz. Už to bylo roky, co tady Cabe byl, a po těch letech měl pocit, že se z té zkázy vzpamatoval. Ale teď, když spatřil rozbité, zarostlé rumiště, se mu všechno náhle znovu vybavilo.

Kolem něj tančili duchové Mito Picy, duchové vzpomínek a svědomí.

Tady ho vychovali. Čaroděj, chráněný dědečkovým kouzlem, zůstával dítětem sto let, možná víc. Nevzpomínal si na dětství, a tak se časem začal divit, jestli ho Nathan nenechal většinu času spát. Ať ale bylo kouzlo v základu utkáno jakkoliv, mělo za úkol zachránit umírající dítě. Úspěch kouzla znamenal Nathanovu vlastní smrt, protože ho tak oslabilo, že když vyzval Nachového dračího krále, neměl dost sil, aby ho porazil. V bitvě čaroděj Nathan i dračí král padli.

Veškeré myšlenky na Temného koně na čas ustoupily. Cabe Bedlam se vpíjel očima do hrůzné scény před sebou. Část hradeb, které obklopovaly Mito Picu, stála nedotčená, a s nimi i několik budov. Mohli by město postavit znovu, ale kdovíproč to nikdo nenavrhl. Cabe však ani na okamžik nepochyboval, že v troskách žijí lidé. Z větší části to byli lidští supi, sem tam pro zpestření i lupiči. Možná i pár zpola šílených lidí, kteří přežili zkázu města. Ti by už teď byli velmi staří a nejspíš by jich bylo málo.

Po smrti dračího císaře nařídil Melicard z Talaku mužům, aby město prohledali a uprchlíky bezpečně přivedli do jeho království. Vlastně tam vojáci přijeli třikrát nebo čtyřikrát, takže si byl Cabe jistý, že pomoci se dostalo každému, kdo o ni stál. Ti, kdo teď žijí v království duchů, tady chtějí být.

„Hadeene…“ zašeptal. Mito Pica zemřela kvůli němu a s ní zahynul i půlelf, který mu byl adoptivním otcem. I proto si Cabe vždycky dokázal najít důvod, proč se odsud držet dál. Hadeen zasvětil život péči o vnuka Nathana Bedlama a odměnou mu byla smrt ve spárech draka jménem… jménem…

Toma…

Zachvěl se. Znělo to skoro jako Hadeenův hlas, ale to není možné.

Toma… Cabe… Toma učí…

Čaroděj se zajíkl a obezřetně se otočil k nejbližšímu lesu. Tam někde kdysi stával dům, který Hadeen pro ně dva postavil. Skoro to vypadalo… ale to je nemožné.

Toma… masky na maskách…

Můj synu…

„Hadeene?“ Skoro by přísahal, že na něj les mluví.

Pak ale jeho pozornost strhla jiná, silná stopa moci. Čaroděj skoro vykřikl, když ucítil, jak se síla v lese stahuje, ale ta druhá, děsivě povědomá, mu kynula a vábila ho. Cabe tam stál zmrazený na místě a těkal pohledem od stromů k temnotě Mito Picy, odkud vyzařovala nová moc.

„Hadeene,“ zašeptal. Po tváři mu stekla slza. Nezachytil odpověď ani tiché potvrzení, že ho elf slyší. Ať na něj z lesů volalo cokoliv, znovu to utichlo. Říká se, že když elfové zemřou, jejich duše se spojí s okolím, obzvlášť se stromy. Platí to i pro půlelfy?

Rozechvělému čaroději však nebyl dopřán čas o tom uvažovat. Znovu ho cosi táhlo do duchy obývaných trosek města. Cabe poznal, co ho volá, a trhl sebou. Byla to stejná stopa, jakou cítil na předchozím místě, ale zároveň stejná jako něco z dávné minulosti. S podobnou magií se čaroděj setkával zřídkakdy, protože nepatřila do tohoto světa. Tato magie krátce rozkvetla kdysi před dávnými, dávnými časy, kdy sem z umírajícího světa přišli bohům podobní mágové, aby se pokusili uniknout osudu, který na sebe sami přivolali.

Bylo to vraadské kouzlo, ale s podivnou příchutí. Cabe zavrtěl hlavou. Nemohl tomu uvěřit. Nejdřív Hadeen a teď další hrozivý přízrak minulosti. Pokusil se nápad zavrhnout, ale dotek magie si nemohl s ničím splést. Jediný čaroděj kdysi užíval tak podivnou moc.

Shade.

Cabe vyrazil za vábením sirény. Nic jiného nemohl dělat. Bylo to nutkání, ale Cabe věděl, že to je jeho vlastní nutkání. Musí to vědět. Znovu ztratil Hadeena, pokud to vůbec byl Hadeen, ale stopa, kterou sledoval teď, byla stejně silná jako předtím.

Pokud je to černokněžník s rozostřenou tváří, pokud znovu žije, bude přítel, nebo nepřítel? Čeká Cabea další zlověstný Madrac, nebo tu místo něj bude někdo jako laskavý, ale tajemný Simon? Temný kůň říkal, že se na konci znovu vynořila Shadeova původní osobnost. Bude to Shade? A jaký je Shade? Býval vraad…

U zničené hradby se Cabe zastavil. Jedna jeho část v duchu křičela, že by se měl otočit a utéct. Shade je mocnější než on. Navzdory tomu však čaroděj prošel za rozbitou hradbu. Neměl na vybranou; kdyby nezjistil pravdu, pronásledovalo by ho to do smrti.

První, co uviděl, ho zklamalo. Plevel a další suť. Dračím ohněm sežehnuté trosky kdysi vysokých domů. Dvacet let působení počasí proměnilo zbytky staveb k nepoznání. Lebka označující buď místo posledního odpočinku někoho z obyvatel, nebo poutníka, který udělal tu chybu, že trosky považoval za bezpečné místo.

Shade tu nebyl.

Pocit nezeslábl. Cabe byl blízko. Hleděl na rozmanité zhroucené stavby a hledal směr, z nějž vyzařovala vraadská magie. Když se podíval na dům, který býval krčmou či hostincem, rozzářily se mu oči. Navzdory vážnosti situace se nemohl neusmát. Cabe stínového čaroděje poprvé potkal na místě, kde roznášel pivo. Shade seděl nepozorován u jednoho ze zadních stolů a sledoval Nathanova vnuka. Učinil záhadnou zmínku o Cabeově životě a zmizel, než ho mohl obsluhující chlapec požádat o vysvětlení.

Cesta ke zničené krčmě byla zasypaná rozbitým kamením a hnijícím dřevem, ale Cabe se rozhodl raději zkusit projít než riskovat zhmotnění přímo v hostinci. Magické smysly měl v pohotovosti, ale v přítomnosti tak silné vraadské magie bylo těžké registrovat cokoliv jiného. Čaroděj před sebou málem viděl Shadea, sedícího mezi duchy Mito Picy, jak tiše usrkává pivo, které si přivolal ze stínů.

Už byl skoro u prasklého vchodu, když mu ze země pod nohama vyrazila vzhůru dlouhá černá chapadla.

Rychlost, s jakou se pohybovala, ho tak ohromila, že nestihl nic udělat. Vynořila se všude kolem něj. Nikde se čaroděje nedotkla, ale spojila se mu asi stopu nebo dvě nad hlavou. Jakmile se vzájemně dotkla, přelilo se přes klec zelené světlo. Cabe najednou zjistil, že je v pasti. Bylo to jedno z nejrychlejších kouzel, jaká kdy bezradný čaroděj měl tu smůlu zakusit. Svoboda se proměnila ve vězení rychleji, než trvá příslovečné mrknutí oka.

Čaroděj se vzpamatoval a hned celu vyzkoušel. To, co zjistil, ho rozčílilo i zmátlo. Kromě zajetí nechtělo magické vězení udělat Cabeovi nic zlého. Bylo tu prostě jen proto, aby ho udrželo na místě. Čekal vražednou past, ale nic takového to nebylo.

Cabeovi se ulevilo, že není v bezprostředním nebezpečí, nijak však nepolevil v úsilí dostat se ven. Klec mohla být neškodná, ale v plnění základního účelu byla skvělá. Cabe prohledal každé vlákno kouzla a nedokázal najít skulinku. Byla to klec navržená k udržení nesmírně mocného kouzelníka. Ten, kdo ji vymyslel, si s ní dal opravdu spoustu práce. Zatímco si ji Cabe prohlížel, začínalo mu docházet, že z tohohle rozhodně nebude snadné uniknout. Vlastně měl pochybnosti, jestli to vůbec dokáže.

Samozřejmě, musí to zkusit. Neměl v úmyslu plýtvat časem a čekat, až přijde mág, který past políčil.

Způsob, jakým byla navržená, ho mátl. Proč užívat jako návnadu vraadskou magii? Jen málokdo věděl, že vraadové vůbec existovali, a tím spíš se nevědělo o jejich pošpiněné moci. Ostatně tahle stopa je velmi konkrétní, Shadeova. Cabe však pochyboval, že s tím má Shade cokoliv společného. Shade je mrtvý… pokud Cabe věděl. Někdo se prostě rozhodl použít vzpomínku na něj jako návnadu.

Což zřetelně naznačovalo, že je past políčená na jistého konkrétního tvora…

Ani během přemýšlení nepřestal vytrvalý čaroděj hledat způsob, jak odsud uniknout. Samotná chapadla nejspíš nepovolí, ale místo, kde se nad ním spojovala, mohlo být slabinou. Cabe se pečlivě soustředil a vyslal vzhůru do spoje úponek moci. Bylo to slaboučké vlákno, stěží šepot, ale Cabe za ním shromáždil úžasnou zásobu energie. Musí jen najít nepatrnou trhlinku v místě spojení a pak může vláknem prolít shromážděnou sílu. Čaroděj si byl docela jistý, že tak získá dostatečně velký průlom a bude moci klec zničit.

Chybou plánu byla skutečnost, že žádná trhlinka neexistovala. Ať to zkoušel, jak chtěl, nemohl najít otvor. Vlákna byla spojena tak dokonale, až by člověk málem věřil, že byla klec stvořena jako celek. Uvězněný čaroděj zklamaně dál magií zkoumal horní část klece a pokoušel se vytvořit vlastní trhlinu. Ale i když vyčerpal veškerou energii, kterou pro únik shromáždil, kouzlo, které ovládalo magické vězení, zůstalo pevné a neoslabené.

Byla to práce někoho, kdo si vše dlouze a pečlivě plánoval. Ale jak mohli vědět, že sem přijde? Proč na něj chystat tak složitý trik?

„Ne… ne na mě…“ zašeptal Cabe. Po zádech mu přejelo mrazivé pochopení. Nemohli tak rychle zjistit, kde bude on, ale ten, kdo vymyslel tuhle mazanou past, mohl znát zvyky Temného koně. Cabe nepochyboval, že on a Gwen nejsou jediní, kdo vědí, že stínový oř navštěvuje tohle místo. Musel si ho všimnout i někdo další.

Mnozí, nejen draci, věčného z toho či onoho důvodu chtěli dostat. Většině by stačilo zničit ho… pokud by to bylo v jejich moci. Tohle kouzlo však neudělalo nic víc, než že oběť uvěznilo. Někdo Temného koně chce, ale za nějakým účelem. Cabe si uvědomil, že má štěstí. Vražedná past navržená s ohledem na stínového hřebce by měla víc než slušnou šanci ho zabít. Koneckonců, je jenom člověk, zatímco Temný kůň je… Temný kůň.

Cabe zkusil fyzickou sílu, nejdřív zatlačil na bok vězení, potom se je pokusil prorazit. Všechno bez úspěchu. Po několika minutách marného manévrování se unavený mág posadil a rozhlédl se kolem sebe. Zdálo se, že tvůrce kouzla myslel na všechno.

Cabe na chvíli odložil plány na útěk a uvažoval, kde jsou věznitelé. Když uvážil práci, kterou si s tím dali, čekal, že se objeví v okamžiku, kdy past sklapne. Minuty však plynuly a nikdo si pro něj nešel. Napadlo ho, že to může být staré kouzlo, které tu zbylo po zničení města, ale užití falešné stopy, pachu Shadeovy magie, naznačovalo něco jiného. Nikdo by se nenamáhal s líčením tak propracované pasti ve chvíli, kdy se Mito Pica hroutila. A kromě toho tu od té doby Temný kůň mnohokrát byl a rozhodně by si kouzla všiml. Věčný by přinejmenším dohlédl, aby past neškodně sklapla, nenechal by ji políčenou na nějakého bezstarostného hlupáka… jako je Cabe Bedlam.

Ušklíbl se vlastní hlouposti – dvě desetiletí magického výcviku by se už měla nějak projevit – a náhle si uvědomil matnou přítomnost kohosi dalšího.

Ne, opravil se téměř vzápětí, dvou dalších. Přesunul se a pokusil se příchozí vyhledat magií. Klec však očividně ztlumila jeho schopnosti a dvě matné postavy zůstaly matnými postavami. Když Cabeovi nepomohla kouzla, rozhodl se prostě rozhlédnout kolem sebe, ale rychlá obhlídka okolí neodhalila nic nového. Všechno bylo přesně tak jako předtím, než padl do pasti… ale odněkud se sem blížily dvě postavy. Ať to čaroděj zkoušel, jak chtěl, víc zjistit nedokázal.

Pak se ti dva ztratili stejně náhle, jako přišli. Cabe už jejich přítomnost necítil. Uvězněný mág však neměl čas divit se, co se stalo, protože pár vteřin poté, co zmizela první dvojice, se kdesi velmi blízko objevil někdo třetí, zřetelnější. Cabe se znovu rozhlédl po okolí, ale pohled skrz klec zůstával stejný. Nová přítomnost byla proti předchozím téměř drtivá, a zatímco první dva mu nebyli ničím povědomí, cítil, že tohoto by znát měl.

Cela se otřásla a shodila Cabea na zem. Zaskočenému čaroději chvíli trvalo, než si uvědomil, že někdo zkouší jeho magické vězení… a že se dotyčný vůbec nestará o jeho bezpečí.

Přišel si pro něj věznitel? To se mu nezdálo. Příchozí klec zkoušel, jako by nikdy v životě nic podobného neviděl. Cabe si všiml, že magické sondy nesou nádech zvědavosti. Podivil se. Mohl by to být…?

Stejně jako předtím Cabe se příchozí soustředil na vrchol, kde se chapadla sbíhala. Cabeova klec poprvé zajiskřila neobvyklým způsobem. Ať ten venku dělal cokoliv, na kouzelnou klec to účinkovalo víc než Cabeovy pokusy. Kouzlo však vydrželo i nový útok. Když si mág uvědomil, že se magické sondy stahují, bezmocně se zamračil. Začínalo mu docházet, že by mohl zůstat uvnitř, dokud nezemře hlady.

Přesunul se co nejblíž ke stěně vězení. Obraz kolem zůstával nehybný, ale čaroděj cítil, že druhá osoba neodešla.

Přitiskl tvář co nejblíž k mihotavé stěně energie probíhající mezi chapadly a zavolal: „Haló! Jestli mě slyšíte, prosím, pojďte blíž! Nechci nikomu ublížit!“

Podle toho, co mu říkaly magické smysly, měl jeho protějšek stát skoro přímo před ním, ale Cabe nikoho neviděl. Je snad jeho zachránce neviditelný?

Znovu zavolal, ale stále nepřicházela odpověď.

Na vrcholku klece se bez varování objevily sondy. Tentokrát však byly cílenější. Ať je vysílal kdokoliv, už lépe chápal, čemu čelí. Dokonce i zevnitř klece bylo jasné, že nový průzkum má za úkol najít slabé místo. Cabea to sklíčilo; tohle už zkoušel a neuspěl.

Náhle stěny vězení zapraskaly. Vnitřkem prolétly drobounké jiskry magické energie a donutily čaroděje zakrýt si na okamžik tvář.

Cabe se rychle podíval nahoru, ale zpočátku nezaznamenal žádnou změnu. Když si však přizpůsobil zrak, aby viděl svět očima magie, ohromeně zjistil, že jeho tajemný dobrodinec dokázal kouzlo, které kouli drželo, poškodit. K velké lítosti však viděl i to, že kouzlo začalo vadu okamžitě opravovat. Praskání ustalo a oslabené spoje zesílily. Neviditelné sondy neviděného čaroděje ustoupily.

„Ne…“ zasténal Cabe. Zatímco se druhý stahoval, něco ho napadlo. Čaroděj si byl jistý, že našel způsob, jak se dostat z klece ven, potřeboval však pomoc. Pokud to zůstane jenom na něm, má nepatrnou naději na úspěch.

Shromáždil sílu a soustředil se co nejpečlivěji na mysl toho druhého. Zkus to znovu! naléhal. Zkus to znovu! Musíš!

Cabe opakoval vzkaz stále dokola, ale po prvních pokusech bylo těžké neztratit odvahu. Past byla až moc dobrá. Navzdory své moci čaroděj sotva viděl, co se děje venku. Cabe zakládal naději na jediném, co věděl: ten druhý ještě neodešel. Ale pokud jeho vzkazy k druhému čaroději nepronikají, jak dlouho bude trvat, než se přestane pokoušet a nechá Cabea osudu, jaký pro zamýšlenou oběť připravil tvůrce klece?

Náhle nad sebou ucítil, jak se druhý mág znovu pokouší o průnik. Cabe samou radostí málem zapomněl, co měl v úmyslu udělat, ale pak si uvědomil, že tohle může být poslední příležitost dostat se ven. Unavený čaroděj se přinutil soustředit se a obnovil vlastní útok.

Nedalo se říct jistě, jestli jeho prosby k druhému pronikly, ale Cabe si všiml, že tajemný čaroděj teď útočí ještě větší silou než při předchozích pokusech. Víc si nemohl přát. Potřeboval, aby se společník dostal aspoň tak daleko jako minule. Cabe si vůbec nebyl jistý, jak silně se mu podaří zaútočit zevnitř. Pokud jeho moc nebude stačit…

Klec začala znovu jiskřit volnou energií. Čaroděj se rychle odtáhl od nejbližší stěny, uvědomil si, že by mu nestabilní kouzlo mohlo ublížit, i když to tvůrce neměl v plánu. Cabe s útokem otálel, doufal, že se dobrodinec dostane ještě o kousíček dál. Musí to udělat přesně v okamžiku…

Spíš ucítil, než spatřil, že se kouzlo napíná. Slabá místa byla náhle viditelná. Čaroděj stále váhal a hledal nejlepší příležitost.

Našel ji.

Cabe udeřil, s dokonalou přesností uvolnil veškerou zbylou moc. Cítil, jak kouzlo, které ho drží v kleci, slábne, a taky si všiml, že útok zvenčí sílí. To ho povzbudilo a nějak ze sebe dokázal vyždímat víc síly. Jeho útok, posílený fyzickou obětí, už nebylo možné zadržet. Chapadla se chvěla a mihotání mezi nimi sláblo. Bod spojení nad Cabeovou hlavou byl napjatý na nejvyšší míru. Černá chapadla se pokoušela udržet spojená, ale kouzlo mělo hranice a proti útoku zvenčí i zevnitř se nemohlo udržet.

Oslnivě se zablesklo a chapadla se odtrhla. Bláznivě se zazmítala kolem jako šílení hadi ve smrtelné křeči. Cabea zalila tma a na chviličku se vyděsil, že ho magický výbuch natrvalo oslepil. Pak se oči přizpůsobily a Cabe spatřil, že tmu kolem sebe nevidí v důsledku zlomení kouzla.

Den se změnil v noc. Cabe byl polapený jen pár minut, a přesto nějak uplynul zbytek dne.

Chapadla podnikla poslední slabý pokus vytvořit klec. Jejich síla, celá jejich existence, už ale příliš zeslábla, takže sebou ještě jednou pleskla a začala se scvrkávat. Cabe je pečlivě pozoroval, jestli nezkusí poslední trik, ale chapadla se dál zmenšovala, vysychala a hubla, až se nakonec rozsypala. Mistr čaroděj sledoval, jak mizí i popel. Nakonec po kouzelné kleci zůstaly jen malé díry v zemi kolem něj.

Narovnal se a poprvé se podíval na toho, kdo mu pomohl zachránit život.

„Jsi v pořádku, Cabe?“ zaduněl důvěrně známý hlas. „U Nicoty, ten, kdo ti usiloval o život, propadne vlastním!“

Postava černější než noc na něj hleděla třpytivýma, ledově modrýma očima bez zornic. Většina by se bála toho, co v těch očích spatří, ale čaroděj je dost dobře znal, takže ho neděsily… tedy ne příliš.

Oči patřily mohutnému oři, který se po kamenité zemi neslyšně přibližoval k unavenému čaroději.

„Ne… nemyslím, že šli po mně. Myslím… myslím, že… že šli po tobě, Temný koni…“

Stínový oř se prohnaně zasmál. Ozvěna smíchu se nesla nocí zalitými troskami. „A místo toho chytili čaroděje!“

„Hledal jsem… hledal jsem tě! Přišel jsem sem, protože vím, že občas do trosek Mico Picy zajdeš.“

„To abych si připomínal draky.“ V těch slovech zazněla taková nenávist, že to překvapilo i samotného Temného koně. Odmlčel se a o něco tišším hřměním dodal: „Má mi to připomínat, že všechny věci kromě mě pomíjejí. Viděl jsem, jak tohle město stavěli, Cabe.“

Bylo snadné zapomenout, jak je démonický hřebec starý. Dokonce znával vraady, i když o nich odmítal mluvit. Temného koně možná bylo těžké zabít, ale bolest znal velmi důvěrně a většina jeho znalostí pocházela z doby, kdy ho věznila nějaká dávná čarodějka.

Cabe nevěděl, co na to říct, a tak zopakoval to, co říkal předtím. „Hledal jsem tě.“

Změna tématu zřejmě zvedla Temnému koni náladu. „Cha! To moc dobře vím. Už nějakou dobu hledám já tebe, můj dobrý příteli! Před několika hodinami jsem dorazil na Panství a našel jsem lady Gwen znepokojenou, kam ses poděl. Zřejmě jsi už měl být dávno zpátky.“

Pak tedy to, co vidí, je skutečnost. Cabe se zahleděl na noční oblohu a potřásl hlavou. „Pokud vím, byl jsem v pasti sotva pár minut. Až když jsem se dostal z klece ven, den se najednou změnil v noc!“

„Pěkný trik! Asi sis neměl uvědomit, jak dlouho tě vězní. Slyšel jsem o takových kouzlech, mazané věcičky, opravdu!“

„Ale k čemu by to bylo?“

„K čemu?“ Stínový oř se zasmál. „Netuším, snad někdo nechtěl, aby sis uvědomil, jak ubíhá čas.“

Ubíhá čas… Mohl někdo chtít, aby Cabe zmeškal audienci s králem Melicardem? Proč…? „Ne… Nejde o mne. Nesmím na to zapomínat.“

„Na co zapomínat?“

„Když mě polapili, přemýšlel jsem, jak někdo může vědět, že tu jsem. Předtím jsem vyloučil myšlenku, že to je staré kouzlo, které tu zůstalo od pádu města.“

„Samozřejmě,“ zahřměl Temný kůň. „Toho bych si všiml, chodím sem často. Vlastně – počkej!“ Zavětřil, jako by zavětřilo zvíře, které se věčnému před dávnými a dávnými časy zalíbilo. „Cítím něco povědomého…“ Ledově modré oči zaplály. „Shade! Cítím Shadea!“

„Nebo něco podobného,“ skočil mu do řeči Cabe. „Něco vraadského.“

„Ne, je to Shade… ale velice stará stopa.“ Stínový hřebec zahrabal kopytem a vyryl do země maličká údolí. „Připomíná mi to jinou past. Vypadala jinak, ale návnada byla stejná. Málem jsem se do ní chytil někdy včera.“

„Někdy včera?“ Čaroděj si vzpomněl na jeden z předchozích cílů. Bez úvodu Temnému koni vylíčil, s čím se tam setkal, a hlavně mu řekl o slabé stopě magie, která mu připomněla zesnulého, oplakávaného Shadea.

Když skončil, Temný kůň souhlasně kývl koňskou hlavou. „To bylo to místo! Jenže past nebyla zdaleka tak dobře naplánovaná!“

„Takže se tě někdo opravdu pokouší chytit.“

„A jak už jsem řekl, místo mě chytil tebe. Nemám moc rád ty, kdo si troufají komplikovat mi život, ale když přitom ohrozí mé přátele…“ Ebenový oř zahrabal kopytem. Oči se mu leskly. Magické síly, tvořící Temného koně, pulsovaly. „Běda jim, Cabe! Zjistí, že nejsem smířlivá duše!“

Čaroděj byl rád, že to není jeho vina. Role nepřítele Temného koně se každý ujímal na vlastní nebezpečí. Temný kůň nezapomínal na ty, kdo ublížili jemu nebo těm, koho považoval za přátele. Cabe nahlas zauvažoval: „Rád bych věděl, kdo to mohl být.“

To neměl říkat.

„Vskutku, kdo?“ Stínový oř se neradostně zasmál. „Napadá mě jich několik. Například jistí draci, nebo snad i vládce horského království. Jak jsem řekl, já nezapomínám!“

A Kyl ho chce na audienci v Talaku… Řekla Gwen věčnému o požadavku dračího dědice? Pokud ano, chce tam Temný kůň jít? A jestli ne, jak ho o to má teď požádat, když je Temný kůň plný podezření? Stínový hřebec mohl považovat obě strany za nepřátele; z jeho řeči bylo zřejmé, že nastávajícímu císaři nedůvěřuje. Kyl nabízí olivovou ratolest, ale co když ji bude Temný kůň považovat za čepel?

„Měli bychom se vrátit na Panství,“ řekl nakonec. Usoudil, že změna místa mu jen prospěje, až se bude stínový oř vyptávat. Možná se mu s pomocí Gwendolyn podaří starého společníka přesvědčit, aby se do Talaku vypravil.

„Ano, lady Bedlamová bude mít dvojnásobnou starost, když se oba nevrátíme.“ Temný kůň potřásl hlavou, až mu hříva divoce poletovala. „Ne, ani za svět si to nenechám ujít!“

„Co si nenecháš ujít?“

Věčný se temně zasmál. „No přece Talak, samozřejmě. Nehledal jsi mne právě proto? Aby ses zeptal, jestli budu souhlasit s plánem prince Kyla a objevím se na setkání s Melicardem?“

Překvapený mág se ušklíbl. „Bál jsem se zeptat, jestli ti Gwen něco řekla. Nevěděl jsem, jak se zachováš.“

„No, můžeš být v klidu, příteli Cabe, tenhle dýchánek si nenechám ujít. Rozhodně ne!“ Démonický hřebec se narovnal. „A teď jdeme odtud, než se Jantarová paní rozhodne jít nás hledat osobně!“

Ta představa Cabea aspoň na chvíli vytrhla z uvažování. Pokud na Temného koně čekají další pasti, mohla by být Gwen v nebezpečí, kdyby se zdrželi. Ale pokud nějaké pasti zůstaly, bude se něco muset udělat, aby do nich nepadl nikdo jiný.

Zatímco Temný kůň přivolával moc, aby je přenesl zpět na Panství, Cabe se vrátil k předchozím slovům. Temný kůň se těší na setkání Kyla a Melicarda, ale ne proto, že by doufal v mír v Dračí říši. Znovu se v něm vynořila stará podezření, bohužel postavená na skutečných základech. Přestože stínový hřebec s talackým králem během posledních let vycházel docela dobře, ani jeden z nich nezapomněl na první setkání. Podezírá Temný kůň Melicarda, že něco chystá? Znetvořený vládce horského království mohl mít spoustu důvodů, proč chtít věčného zajmout; mohlo mu jít i o úder proti novému dračímu císaři.

Cabea najednou vyděsilo, že vůbec pomyslel na úskok z Melicardovy strany. Čaroděj si uvědomil, že jeho společník není jediný, kdo se nakazil podezřívavostí. Dokonce i on začal pochybovat.

Kouzlo stínového hřebce se jich zmocnilo a svět se vytratil. Když kolem čaroděje krátce zavířila prázdnota, přistihl se při přání, aby tak snadno zmizely i jeho starosti.

IV.

Přese všechno nakonec nastal den, kdy přišel čas vypravit se do Talaku. Ukázalo se, že uspořádání karavany je obrovský úkol, ale pod schopným vedením Gwendolyn Bedlamové se to nakonec podařilo. Měli víc než tucet vozů, všechny opatřené dlouho nespatřenými třepotajícími se prapory dračího císaře, lidským i dračím služebnictvem a čestnou stráží dost velkou na to, aby mohla vyrazit do války.

Stráž ho znepokojovala nejvíc. Cabe chápal, že draci nechtějí dojet k branám horského království bez ukázky vlastní moci, ale počet dračích válečníků, doprovázejících karavanu, byl ohromující. Většina z nich byli vojáci lorda Zeleného, který budoucího císaře doprovázel, ale bylo tam i několik mláďat draků, kteří kdysi sloužili Kylovu otci. Obzvlášť dva z nich se drželi u dědice, dva zlatí válečníci, kteří vyrostli na Panství s mladým princem. Zdálo se, že od počátku chápou roli tělesných strážců, nikdy se nepovažovali za druhy při hrách. Bývalo zábavné sledovat dospívající válečníky, jak se ze všech sil snaží chránit bratrance, ale když je Cabe viděl teď, dělali na něj velkolepý dojem. Nikdy Farase a Ssgayna nepoznal blíž, přestože se o to pokoušel; měli pocit, že jejich místo není mezi urozenými, mezi něž evidentně zahrnovali i mocné mágy. Kylovi však zřejmě připadali zábavní, přestože když byli s ním, byli ještě mlčenlivější než Grath. Faras a Ssgayn připomínali starší draky, ale ve tmě by se mohli vydávat za lidi. Ten, kdo je viděl bojovat, by si je však nikdy s lidmi nespletl. Bojovali tak, jak dokáží jen draci, meči i zuby.

Cabe Bedlam se zahleděl na vojsko, k němuž se měl připojit, a začínal si přát, aby se Kyl před Melicardem a Erini přece jenom raději jednoduše zhmotnil. Karavana byla nejnemotornějším způsobem cestování, jaký kdy zažil. Dědicova čestná stráž by sama o sobě jela seřazená, ale ve směsi vozů a sloužících jen posilovala napětí a zmatek. Lidé v karavaně byli neklidní, protože jich bylo málo, draci zase proto, že mířili na území vládce známého tím, že draky dřív otevřeně lovil. Koně nevěřili těkavým pohledům dračích protějšků, což byli samí masožravci, zatímco jízdní draky stálo spoustu sil držet krok s lépe vycvičenými, inteligentnějšími koňmi.

„Pořádný blázinec!“

Čaroděj se podíval na manželku, která k němu přijela na vlastním koni. „Doufám, že se dostaneme k Talaku ve smluvený čas. Tahle karavana je asi desetkrát větší, než jsem chtěla, ale nedokázala jsem sestavit menší – při všech ‚nutných náležitostech‘. Nezlobíš se, doufám, že se tady zdržím, Cabe.“

„Pochybuji, že by nás čekalo příliš potíží, když nás doprovází Zelený drak a Temný kůň. Každopádně se setkáme v Talaku. Kéž bych já měl důvod vyhnout se tomuhle cestování.“

„Ano…“ Čarodějka ve smaragdově zeleném oděvu se kradmo ohlédla k Panství. Cabe udělal totéž a zahlédl Valeu, oblečenou v nejlepších šatech, jak hledí na zástup z jednoho z horních oken. Nebylo pochyb, koho mezi draky a lidmi hledá. Čaroděj musel potlačit otcovský hněv.

„Už si ho prohlédla ze všech oken,“ pokračovala Gwendolyn, které se situace nelíbila stejně jako manželovi. „Jsem si jistá, že ji Kyl viděl, ale netuším, jestli ji vzal na vědomí.“

„Nevím, co by bylo horší,“ zamumlal Cabe. „Nelíbí se mi, když si zahrává s mou dcerou!“

„No, tohle bude Kylova nejdelší nepřítomnost na Panství. Nemůžu si nechat ujít takovou příležitost. Bude to nejlepší chvíle promluvit si s Valeou. Uvidíme, jestli jí dokážu ten nesmysl rozmluvit.“

Cabeův kůň začal netrpělivě přešlapovat. Mág zvíře uklidnil. „Beru zpět, co jsem řekl. Nezávidím ti tvůj úkol. Myslím, že se raději pokusím udržet pohromadě karavanu nervózních draků a lidí. V Dračí říši není mnoho tak tvrdohlavých tvorů jako naše Valea! A navíc je to chytrá dívka.“

„Ano, a bohužel oba víme, po kom to má, že?“

Čaroděj se s nevinným výrazem zeptal: „Po kom?“

Před Gweninou odpovědí ho zachránil příchod Aurima. Nechávali synovi na starosti většinu Panství, což ho těšilo i děsilo. Cabe obojí jasně četl v Aurimově chování. Mladší Bedlam mu připomínal jeho samotného za mlada, což nebylo nijak těžké. Fyzicky se starší Bedlam příliš nezměnil. Cabe vypadal jen o několik let starší než v době, kdy ho poprvé dostrkali k magii.

„Děje se něco, Aurime?“ zeptala se ho matka.

„Nic. Jen jsem přišel popřát otci šťastnou cestu.“

„Nezapomeň, že matka odjede za pár dnů.“ Cabe si syna pečlivě prohlížel. „Zkus se předtím se vším seznámit, aby ti mohla odpovědět, kdyby ses potřeboval na něco zeptat.“

„Žiji tady celý život, otče!“

„Řídit tohle místo je něco jiného,“ připomněla svému nejstaršímu Gwen. „Musíš umět jednat se všemi.“

Aurim přikývl, pořád trochu naštvaný, že mu rodiče málo věří. Cabe si toho všiml a pokusil se mu uhladit peříčka. „Určitě to zvládneš dobře. Nenechávali bychom ti to tady na starost, kdybychom tomu nevěřili.“

Cabe ani Gwen nedodali, že tu nechávají i Benjina Traskeho, aby na mladého čaroděje dohlížel. Nechat učence tady se ukázalo jako mnohem těžší rozhodnutí, než čekali. Benjin Traske očividně předpokládal, že pojede s karavanou. Zatímco Cabe pátral po Temném koni, mohutný muž se kvůli tomu dokonce postavil lady Bedlamové. Gwendolyn Cabeovi řekla, že poprvé viděla Benjina Traskeho skoro rozhněvaného. Teprve když ji vyslechl, najednou se uklidnil. Bedlamovi vždycky chápali jeho ochranářské chování ke svěřencům, ale až do té doby si nikdy neuvědomili jeho rozměr. Učence očividně pomohla uklidnit přítomnost Temného koně a Zeleného draka, kteří dědice do Talaku doprovázeli.

Co bychom celá léta bez Benjina Traskeho dělali? přemítal Cabe. Hlavně díky němu konečně dávali dohromady základy školy magie v Penacles. Byl to výjimečně schopný organizátor, a přestože sám byl velmi slabý čaroděj, po tolika letech strávených s Bedlamovými dobře chápal hlavní teorie magie. Jeho pomoc byla neocenitelná. Cabe předpokládal, že učení je prostě učení, ať je předmět jakýkoliv. Dobrý učitel dokáže přednášet v podstatě o jakémkoliv tématu.

Gwen se najednou podívala za manžela. „Už přijíždí lord Zelený. Myslím, že karavana může vyrazit.“

„Konečně?“ zavtipkoval čaroděj. Aurim se zazubil. Cabe se zadíval na zlatovlasého syna. „Víme, že si povedeš dobře, Aurime, ale neboj se matky na cokoliv zeptat, než odjede.“

Mladší čaroděj přikývl.

Cabe Bedlam se naklonil a dlouze políbil manželku. Aurim se zahanbeně ušklíbl. Cabe se zasmál.

„Lituji, že trhám rodinu,“ ozval se hlas dračího vládce, „ale jakmile sssi budete přát, můžeme vyrazit.“

„Teď je stejně dobrá chvíle jako jindy.“ Čaroděj si povzdechl. „Kde je Jeho Veličenstvo?“

„Zatímco ssspolu mluvíme, chyssstají mu oře. Koně ssse mu plaší, takže ssse rozhodl pro jízdního draka.“

Cabe nemohl koním vyčítat, že nechtěli, aby na nich Kyl jel. Když dračí dědic nasedl, obvykle ještě víc vynikl jeho původ. Kyl se zvířaty zacházel způsobem, který by ztrhal i tvrdé jízdní draky. Koně jsou sice rychlejší a vytrvalejší, ale nemají silnou kůži a tupou tvrdohlavost plazích ořů.

„Šťastnou cestu,“ řekl Aurim.

Cabe se podíval k oknu. Dcera už odtamtud zmizela a nebylo ji vidět ani mezi těmi, kdo se shromáždili, aby se podívali na odjezd karavany. Nelíbilo se mu, že odjíždí, aniž se s ní rozloučil, ale jestli to chce takhle, dobrá. Čaroděj doufal, že manželka dokáže dceru trochu přimět k rozumu, ale pochyboval o tom. Valeou zmítala zamilovanost a na tu zdravý rozum a rodičovské rady nestačí. Mohl jen doufat, že to dobře dopadne.

„Už bychom měli jít, příteli Cabe.“

Přikývl, očima pořád ještě na prázdném okně. „Čím dřív, tím líp.“

„A co Temný kůň?“ zeptal se Aurim. „Měl by jít s vámi, ne?“

„Je dohodnuto, že ssse sss námi démonický oř sssetká cessstou,“ zasyčel Zelený drak. V hlase mu zazněla obava. „Nejdřív musssí vyřídit jisssté záležitosssti.“

Zmíněné záležitosti se týkaly pastí, které nastražil tajemný nepřítel stínového hřebce. Temný kůň se chtěl ujistit, že neexistují další. Taky chtěl využít příležitosti a porozhlédnout se, jestli nenajde vodítko, které by odhalilo nepřítelovu totožnost. Věčný souhlasil, že se s karavanou setká druhou noc. Temný kůň je velice rychlý, takže nezáleželo na tom, kde přesně ten večer budou; najde si je. Kyl bez dalšího dohadování souhlasil. Vypadalo to, že mu jde hlavně o to, aby byl Temný kůň s karavanou, až dorazí k Talaku.

Čaroděj po jistém zdráhání souhlasil, aby šel Temný kůň sám. Věděl, že předem varovaný stínový hřebec je chráněný před většinou možných hrozeb, ale přesto měl obavy, že se jedno z osidel ukáže být příliš dokonce i pro věčného. Kdyby se Temný kůň dohodnutého večera neobjevil, Cabe se ho vydá hledat, ať si dračí dědic říká, co chce.

Znovu se rozloučil s Gwendolyn a Aurimem. Valea se ještě neobjevila a Cabe pochyboval, že se ukáže. Doufám, že s ní Gwen něco svede…

Zařadil se vedle dračího krále a vrátili se ke karavaně. Čaroděj se zatoulal v myšlenkách, což byl zvyk, kterého se zřejmě nikdy nezbaví, a tak ho překvapila společníkova poznámka.

„Sssvět není jednoduché mísssto, příteli Cabe,“ tiše zasyčel drak. „I když bychom sssi to přáli, nejssspíš násss bude dále vrhat z jedněch potíží do druhých. Můžeme dělat jen to, o čem sssi myssslíme, že je nejlepší pro všechny.“

„Ať je to cokoliv,“ souhlasil Cabe, překvapený, že je dračí král tak starostlivý a chápající. Vládce Dagorského lesa se tak lišil od svých druhů, že občas působil skoro lidsky. Unaveného čaroděje znovu, a ne poprvé, potěšilo, že je plazí monarcha jeho spojenec a – ano – přítel.

Podíval se před sebe a viděl, že Kyl a Grath už na ně čekají v sedlech. Grath na ně hleděl zvědavě, zatímco budoucí císař se tvářil vladařsky lhostejně. Cabe viděl za Kylovu masku a četl mu v očích netrpělivost. Ano, cesta i setkání slibovaly, že budou… zajímavé.

Myšlenky na talacké setkání se v něm mísily s obavami o Temného koně, se starostí o Valeu a tisícem menších potíží.

Sssvět není jednoduché mísssto, řekl dračí král.

To je hodně mírně řečeno, doplnil čaroděj.

* * *

Valea se opírala o sloup a pokoušela se nesledovat karavanu, která pomalu vyrážela z pozemků Panství. Pozdě si uvědomila, že se zapomněla rozloučit s otcem, ale v porovnání s tím, co ztrácela, to vypadalo jako drobný omyl.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dračí koruna.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.