Arthur Machen
Hrůza

Translation © Jaroslav Kučera, 2017
Illustrations © Jakub Grec, 2017
ISBN 978-80-7511-385-6 (epub)
ISBN 978-80-7511-386-3 (pdf)

Z anglického originálu The Terror
přeložil Jaroslav Kučera
Obálka a grafická úprava Luboš Drtina
Ilustrace Jakub Grec
Sazbu a epub připravil Karel Horák
Vydalo nakladatelství a vydavatelství
Volvox Globator
Štítného 17, 130 00 Praha 3
www.volvox.cz
jako 12. svazek edice Alrúna,
celkově jako svou 1116. publikaci
Vydání ve Volvox Globator první
Praha 2017

Adresa knihkupectví Volvox Globator
Štítného 16, 130 00 Praha 3-Žižkov

1
Příchod hrůzy

Po dvou letech opět otevíráme stránky ranního tisku s chutí a pocitem radostného očekávání. Na počátku války jsme prožili silná citová pohnutí: pocit hrůzy ze zkázy, která se zdála být neuvěřitelná a současně nezvratná – to bylo po pádu Namuru, kdy německá vojska zaplavila jako vzedmuté vody francouzský venkov a postoupila až velmi blízko k branám Paříže. Poté jsme prožili záchvěv nadšení, když dorazily dobré zprávy, že tato děsivá záplava byla odvrácena a Paříž a svět jsou opět v bezpečí – v každém případě aspoň na čas.

Poté jsme celé dny doufali v další zprávy, stejně dobré, jako byla tato, anebo lepší. Byl generál von Kluck^1 obklíčen? Dnes ne, ale možná se tak stane zítra. Ze dnů se ale stávaly týdny a ty se protahovaly na měsíce: zdálo se, že boje na západní frontě ustrnuly na mrtvém bodě. Čas od času se situace zdála být nadějná, s příslibem ještě lepšího vývoje. Britské ofenzivy u měst Neuve Chapelle a Loos se ukázaly být zklamáním poté, co vyplynuly na povrch všechny okolnosti. Bojové linie na západní frontě – přes veškeré snahy o zvrat k vítězství – se nepohnuly. Zdálo se, že se nic neděje, číst nebylo co, s výjimkou zpráv o průběhu operací, jež byly zjevně nicotné a bezvýznamné. Lidé se dohadovali o důvodu této nečinnosti, ti optimističtější tvrdili, že generál Joffre^2 má plán a že nepřítele „nahlodává“, jiní prohlašovali, že máme nedostatek munice, a další opakovali, že nově odvedení branci ještě nejsou vycvičeni k boji. Tak plynuly měsíce, až uběhly téměř dva roky války, než začala nehybná britská bojová linie znovu ožívat, jako by se probírala z dlouhého snu, a začala se valit vpřed přes vojska nepřítele.

Tajemství dlouhé nečinnosti britské armády bylo pečlivě tajeno. Na jedné straně bylo přísně střeženo cenzurou, jejíž strohá upjatost, hraničící často s absurditou – například že „stanoviska velitelů a … se liší“ – se v této konkrétní záležitosti stávala až nepříčetnou. Jakmile začal být skutečný dosah toho, co se děje anebo co se začínalo dít, úřadům zřejmější, byl pro všechny majitele novin ve Velké Británii a Irsku vydán striktně tajný oběžník. Všichni vlastníci novin byli varováni, že mohou s jeho obsahem seznámit pouze jedinou osobu, konkrétně odpovědného redaktora novin, který měl uvedená sdělení zachovat v tajnosti, a to pod hrozbou vysokých pokut. Oběžník zakazoval jakoukoli zmínku o určitých událostech, k nimž došlo anebo k nim může dojít; zakazoval jakékoli zmínky o těchto událostech, jakýkoli náznak jejich pouhé existence či možnosti jejich existence, a sice nejen na stránkách tisku, ale také v jakékoli jiné podobě. Téma nesmělo být zmiňováno v rozhovorech a nesmělo být ani náznakem zmiňováno v korespondenci. Samotná existence oběžníku, bez ohledu na jeho obsah, měla být přísně tajná.

Tato opatření byla úspěšná. Jakýsi bohatý majitel novin na severu, poněkud rozpálený na konci banketu podnikatelů v textilním průmyslu (který se konal jako obvykle), si dovolil vedle stojícímu muži říct: „Jak hrozné by bylo, viďte, že mám pravdu, kdyby…“ Jeho slova byla opakována jako důkaz: starému Arnoldovi bylo doporučeno, že je načase, aby se dal dohromady, a byla mu vyměřena pokuta tisíc liber. Poté zde byl případ jakéhosi obskurního týdeníku vydávaného v okresním městě zemědělské oblasti ve Walesu. Meiroský pozorovatel (tak ho budeme nazývat) byl tištěn v zadních prostorách papírnictví a jeho čtyři stránky obsahovaly novinky z místních výstav květin, zmínky o charitativních farních akcích, zprávy o jednáních městské rady a vzácně i případy utonulých při koupání. Vydal také seznam návštěvníků, který jak bylo známo, obsahoval šest jmen.

Tento osvícený orgán vytiskl článek, jehož si nikdo nevšiml a který se velice podobal ostatním článkům, běžně v těchto novinách tištěným. Dotyčný článek mohl stěží někomu vůbec něco naznačit – tedy někomu, kdo nebyl plně zasvěcen do tajemství. Skutečnost byla taková, že příslušná část informace se do týdeníku dostala vinou majitele, který byl také redaktorem a který neopatrně ponechal poslední fáze přípravy tohoto konkrétního čísla svému jedinému zaměstnanci. Onen zaměstnanec, který byl v této instituci jako obvykle ten nejchytřejší a nejméně postradatelný, uvedl na zadní straně pár řádek v rozsahu celých dvou palců o jakýchsi řečech, které zaslechl na trhu. Výsledek byl ale takový, že Meiroský pozorovatel přestal vycházet – podle slov majitele v důsledku „nežádoucích okolností“, které odmítal jakkoli komentovat. Nevysvětlil nic, ale o to více proklínal všechny „zatracené všetečné čmuchaly“.

Dostatečně důkladná a zcela důsledná cenzura dokáže úžasnými způsoby ukrýt to, co má být ukryto. Před válkou, jakkoli bychom se mohli domnívat něco zcela opačného, by člověk mohl tvrdit, s cenzurou nebo bez ní, že o skutečnosti vraždy v místě X anebo o bankovní loupeži v místě Y se veřejnost rozhodně dozví – ne-li rovnou z tisku, pak v každém případě na základě ústních zpráv a toho, co se povídá mezi lidmi. A tak by tomu skutečně bylo: v Anglii před třemi sty roky a na dnešních kmenových územích divochů. V poslední době jsme se ale naučili natolik přikládat váhu tištěnému slovu a natolik na něj spoléhat, že naše schopnost předávat si zprávy ústním podáním zakrněla. Zakažte tisku uvést zprávu o vraždě pana Jonese, a budete žasnout nad tím, jak málo lidí se o této skutečnosti dozví a do jaké míry budou ti, kteří se o ní dozví, takové zaslechnuté zprávě důvěřovat. Potkáte muže ve vlaku, jenž poznamená, že zaslechl cosi o vraždě v Southwarku – je nekonečný rozdíl mezi dojmem, jaký ve vás takováto nahodilá konverzace zanechá, a dojmem, který ve vás vyvolá pár řádek v tisku, uvádějících jméno, ulici, datum a všechny ostatní okolnosti případu. Lidé ve vlacích opakují leccos, často naprosté nesmysly, zatímco v novinách se nepíše o vraždách, k nimž nedošlo.

Pak je zde ještě jedno hledisko související s utajováním. Když jsem říkal, že stará funkce ústního předávání zpráv již neexistuje, možná mi bude připomenuta podivná legenda o Rusech a mytologie andělů z Monsu.3 Dovolte mi však zdůraznit, že oba tyto nesmysly souvisely s novinami a s jejich širokou distribucí. Kdyby nebyly žádné noviny anebo časopisy, Rusové a andělé by byli pouhým krátkým módním zjevem toho nejpřízračnějšího druhu – pouze málo lidí by se o nich doslechlo a ještě méně lidí by v ně věřilo. Mluvilo by se o nich pouhý týden anebo dva, poté se by se rozplynuly.

A opět: samotná skutečnost, že tyto plané řeči a fantastické povídačky si našly na nějakou dobu tolik důvěřivých čtenářů, znehodnocovala věrohodnost veškeré šeptandy, která mohla zabloudit za hranice.

Lidé byli rozpolcení. Viděli významné důvěryhodné osobnosti, které vykládaly a kázaly o zářících postavách zachraňujících britskou armádu u Monsu, anebo podávaly svědectví o vlacích řítících se noční krajinou a přeplněných Rusy v šedých uniformách – a na tom je cosi ještě úžasnějšího, než na kterékoli z těchto obou zdiskreditovaných fám. Tentokrát se však v denících, týdenících anebo ve farních periodikách neobjevilo jediné slovo potvrzující cosi utajovaného, a tak těch několik málo lidí, kteří se cosi doslechli, se tomu buďto zasmáli, anebo pokud byli vážněji založeni, odebrali se domů a začali si dělat poznámky k esejím na téma „Psychologie válečné doby: Kolektivní halucinace“.

Nevydal jsem se žádným z těchto směrů. Protože ještě před vytištěním onoho tajného oběžníku zaujaly mou pozornost jisté články týkající se „Smrtelné nehody známého letce“. Vrtule letadla byla zničena, zřejmě následkem srážky s hejnem holubů, listy vrtule byly polámány a stroj se jako kámen zřítil k zemi.

Krátce po této tragické události jsem se doslechl o velmi podivných okolnostech souvisejících s výbuchem velké muniční továrny ve střední Anglii. Domníval jsem se, že mezi oběma těmito velmi podivnými událostmi by mohla existovat nějaká souvislost.

Někteří dostatečně důvěryhodní přátelé, jimž jsem dal nahlédnout do tohoto záznamu, poukazovali na to, že některé použité věty mohou vyvolávat dojem, že všechny průtahy války na západní frontě připisuji výjimečným okolnostem, které vedly k vytištění jmenovaného tajného oběžníku. Tak tomu samozřejmě není, nepohyblivost našich bojových linií mezi říjnem 1914 a červencem 1916 byla způsobena celou řadou objektivních příčin, jež byly dostatečně zjevné a byly otevřeně zkoumány a projednávány. Za nimi však stálo něco nekonečně významnějšího. Měli jsme nedostatek mužů, ti byli ale do nové armády odváděni; měli jsme nedostatek munice, když to ale vyšlo najevo, národ vyvinul veškeré úsilí, aby tento nedostatek napravil. Mohli jsme řešit nedostatky naší armády co do počtu mužů i množství munice – kdyby mohlo být toto nové a neuvěřitelné nebezpečí přemoženo. Bylo přemoženo, anebo spíše možná přestalo existovat; a celé tajemství může být nyní vyřčeno.

Už jsem se zmínil, že mou pozornost vyvolala zpráva o smrti známého letce. S lítostí přiznávám, že nemám ve zvyku ukládat si novinové výstřižky, proto nemohu uvést přesné datum této události. Podle mého nejhlubšího přesvědčení k neštěstí došlo buďto koncem května, anebo počátkem června 1915. Novinový článek, oznamující smrt podplukovníka leteckých sil Westerna-Reynoldse byl dosti stručný: nehody, a smrtelné nehody mužů, kteří pro nás střeží vzdušný prostor, bývají tak vzácné, že po novinách nelze požadovat žádné podrobnější vyjádření. Ale způsob, jakým Westerna-Reynoldse potkala smrt, mě ohromil svou výjimečností, poněvadž odhalil novou nebezpečnou stránku prvku, jejž jsme si dávno podmanili. Byl sražen, jak jsem již řekl, hejnem ptáků a podle toho, co bylo nalezeno na zakrvácených a polámaných listech vrtule, to byli zřejmě holubi. Očitý svědek nehody, pilotův spoludůstojník, vylíčil, jak Western-Reynolds odstartoval z letiště za pěkného a takřka bezvětrného odpoledne. Měl namířeno do Francie, tento let vykonal v obou směrech více než desetkrát anebo ještě častěji a cítil se klidně a zcela v bezpečí.

„‚Wester‘ rychle nabral takovou výšku, že jsme stěží letadlo viděli. Už jsem se otáčel, že odejdu, když vtom jeden náš společník zvolal: ‚Koukejte, co je to?‘ Ukazoval vzhůru a my jsme uviděli cosi, co vypadalo jako černý oblak, blížící se obrovskou rychlostí z jihu. Okamžitě mi bylo jasné, že to žádný oblak není: pohybovalo se to rychlým vířivým pohybem, zcela odlišným od jakéhokoli mraku, který jsem kdy viděl. Změnilo to svůj tvar do podoby velkého půlměsíce, který se otáčel kolem dokola a měnil směr, jako by něco hledal. Muž, jenž nás svým zvoláním upozornil, přiložil k očím dalekohled a upřeně sledoval drama, které se odehrávalo nad našimi hlavami. Poté vykřikl, že to je obrovské hejno ptáků a že jich jsou ‚celé tisíce‘. Hejno stále kroužilo a měnilo tvar vysoko ve vzduchu, my jsme ho pozorovali a považovali to za zajímavý jev, ale nikoho z nás nenapadlo, že by mohlo jakkoli ohrozit Westera, který byl právě z dohledu a jehož letoun vypadal jako pouhá tečka na obloze. Náhle se obě ramena měsíce spojila rychlostí blesku a tisíce ptáků vyrazily napříč oblohou a letěly kamsi zhruba na severoseverozápad. Poté Henley, onen muž s dalekohledem, zvolal: ‚Padá!‘ a rozeběhl se se mnou v patách k automobilu. Během jízdy mi Henley vylíčil, že viděl letoun bezvládně padat, rovnou z onoho oblaku ptáků. Byl přesvědčený, že ptáci museli nějak poškodit vrtuli. A tak to také vypadalo. Vrtule byly celé polámané a pokryté krví a holubím peřím a mezi jejich listy byli pevně vklínění mrtví ptáci.“

To byl onen příběh, jejž mladý letec vyprávěl jednoho večera v malé společnosti. Jeho sdělení nebylo nijak důvěrné, a tak mohu bez váhání jeho slova opakovat. Přirozeně jsem si nedělal žádný doslovný zápis jeho vyprávění, mám ale sklon pamatovat si výroky, jež mě zajímají, a proto se domnívám, že mé převyprávění se velmi podobá příběhu, který jsem slyšel. A zdůrazňuji, že onen letec vyprávěl svůj příběh bez jakýchkoli náznaků čehosi neuvěřitelného, popsal pouze to, co viděl. Prohlásil, že pokud je mu známo, jedná se o první nehodu tohoto druhu. Piloti byli ve Francii jednou anebo dvakrát ohrožováni ptáky – domníval se, že to byli orlové, kteří záměrně nalétávali na letouny, ale nebohý Wester byl prvním pilotem, jenž vlétl do mnohatisícového hejna holubů. „A možná budu příště na řadě já,“ dodal Henley, „ale proč si tím komplikovat život. Beztak mám zítra odpoledne volno.“

Inu, vyslechl jsem si tuto historku, tak jako se lze doslechnout o nejrozmanitějších záhadách a hrůzách vzdušného prostoru: například před několika roky se hodně mluvilo o „vzdušných kapsách“, podivných proudech a prázdných místech v atmosféře, jež jsou pro letce velkým nebezpečím. Podobně se mluvilo o zkušenosti letce, který přelétal za žhavého léta roku 1911 Cumberlandské hory,4 a když letěl vysoko nad výšinami hor, bylo jeho letadlo nečekaně a prudce vymrštěno nahoru horkým vzduchem z rozpálených skal, jako kdyby to byl prudký tah z komína pece. S novou neznámou oblastí jsme se začali teprve seznamovat a musíme počítat s neobyčejnými dobrodružstvími a podivuhodnými nebezpečími. A právě zde se smrtí Westerna-Reynoldse otevřela nová kapitola v kronikách těchto dobrodružství a nebezpečí, a technický vývoj by bezpochyby našel časem způsob, jak tomuto nebezpečí čelit.

Domnívám se, že to bylo týden anebo deset dnů po letcově smrti, kdy mě nějaká záležitost přivedla do jednoho města na severu, jehož jméno by snad raději mělo zůstat neznámé. Mým posláním mělo být zjistit příčiny určitých výstředností, k nimž docházelo v řadách pracujícího lidu v tomto městě, konkrétně mezi dělníky zdejších muničních továren. Říkalo se, že muži, kterým byly za týdenní práci obvykle vypláceny 2 libry a 10 šilinků, dostávali nyní 7 až 8 liber, mnohým dívkám byly vypláceny 2 libry místo původních 7 až 8 šilinků, což mělo za následek orgie bláznivých výstředností. Bylo mi řečeno, že dívky si pochutnávaly na čokoládách, jejichž ceny se pohybovaly mezi 4, 5 a 6 šilinky za libru, že dělnice si objednávaly piana za 30 liber, na která neuměly hrát, a že muži si kupovali zlaté řetězy v cenách 10 až 20 guineí za kus.

Přijel jsem do onoho města a jako obvykle jsem zjistil, že příběhy, které jsem vyslechl, jsou směsicí pravdy a přehánění. Například gramofony: nelze je považovat za nezbytně nutné zboží, šly ale na odbyt, což se týkalo dokonce i dražších značek. A byl jsem si jist, že jsem na chodnících viděl mnoho zbrusu nových dětských kočárků, velmi elegantních, v jemných odstínech barev a dosti drahých.

Jeden z dělníků mi řekl: „A proč vás překvapuje, že si lidé chtějí trochu užít? Vidíme peníze poprvé v životě, a tím je řečeno vše. A pracujeme za ně tvrdě a riskujeme své životy, abychom si je vydělali. Slyšel jste o tom výbuchu?“

Jmenoval určitou továrnu na okraji města. Název továrny ani města se samozřejmě nikdy v tisku neobjevil, v novinách stálo pouze stručné oznámení „Exploze v muniční továrně v Severním okresu. Mnoho obětí“. Dělník mi vylíčil, k čemu došlo, a přidal několik děsivých podrobností.

„Příbuzným ani nedovolili podívat se na těla obětí a uložili je do rakví tak, jak je našli. Způsobil to plyn.“

„Máte na mysli, že jim zčernaly tváře?“

„Ale kdepak, všechny vypadaly rozkousané na kaši.“

To musel být zvláštní plyn.

Položil jsem onomu muži se severní části města řadu nejrůznějších otázek o podivné explozi, o které se zmínil. Už mi toho ale o moc více neřekl. Jak jsem již poznamenal, tajemství, jež se nemají dostat do tisku, bývají velmi přísně utajována. Loni v létě bylo mimo vysoce postavené kruhy jen velice málo lidí, kteří věděli vůbec něco o „tancích“, o nichž se poslední dobou hodně mluvilo, i když tyto pozoruhodné nástroje války byly zkoušeny a testovány v nepřístupné oblasti nedaleko Londýnu. Muž, který mi pověděl o výbuchu v muniční továrně, byl s největší pravděpodobností ve své profesi velice zručný, ale o neštěstí už nic více nevěděl. Dozvěděl jsem se od něho, že pracuje jako tavič v hutích na druhém konci města, než byla zničená továrna – dokonce ani přesně nevěděl, co tam vyráběli. Předpokládal, že nějaké vysoce nebezpečné výbušniny. Jeho informace byla skutečně pouhou povídačkou, jež se k němu pravděpodobně donesla ze třetí, čtvrté či páté ruky. Silně na něho zapůsobil děsivý detail tváří, které „všechny vypadaly jako rozkousané na kaši“, to bylo vše.

Už jsem se ho na nic neptal a vydal se tramvají na místo neštěstí – bylo to jakési průmyslové předměstí, vzdálené pět mil od středu města. Když jsem se ptal na továrnu, bylo mi řečeno, že nemá smysl, abych tam chodil, protože tam nikdo není. Já jsem ji ale našel. Byl to ubohý a šeredný hangár s obezděným prostranstvím kolem dokola a zavřenými vraty. Hledal jsem stopy zkázy, žádné tam ale nebyly. Střecha byla zcela nepoškozena – a opět mě napadlo, že to musela být opravdu podivná nehoda. Došlo k natolik silnému výbuchu, který zabil dělníky v budově, ale budova sama o sobě žádné známky poškození nenesla.

Z vrat vyšel nějaký muž a zamkl je za sebou. Chtěl jsem se ho na pár věcí zeptat, anebo jsem se spíš pokusil navázat rozhovor slovy „to je strašné, co se tu stalo, aspoň lidé to říkají“ či nějakou jinou konvenční frází. Dál jsem se nedostal. Muž se mě zeptal, zda jsem si všiml policisty hlídkujícího venku v ulici. Odpověděl jsem, že ano, a bylo mi dáno na výběr, abych se buďto staral o své záležitosti, anebo můžu okamžitě čelit obvinění ze špionáže. Jeho poslední rada, myslím, zněla, ať raději hezky zčerstva vypadnu. Jeho radu jsem si vzal k srdci.

Zkrátka a dobře jsem se doslova a do písmene ocitl před cihlovou zdí a začal jsem znovu celou záležitost promýšlet. Došel jsem pouze k závěru, že onen tavič anebo jeho informátor celý příběh překroutili. Tavič tvrdil, že tváře mrtvých dělníků byly „rozkousány na kaši“, což mohlo být nevědomé překroucení výrazu „okousány“. Touto frází mohl být dostatečně popsán účinek silných kyselin, které, nakolik se vyznám ve výrobních postupech munice a trhavin, mohou být použity a které mohou v některé nebezpečné fázi jejich míchání vybuchnout s děsivými důsledky.

Den anebo dva dny poté mi vytanula na mysli nehoda letce Westerna-Reynoldse. Byl to jeden z těch okamžiků, kdy člověka ve zlomku vteřiny napadne možná spojitost mezi oběma neštěstími. Tato spojitost mi ale přišla tak nehorázná, že jsem ji zapudil. Přesto mě ale tato myšlenka, jakkoli se zdála být šílená, zcela neopustila, jako tajné světélko, jež mě vedlo ponurou krajinou nejtemnějších záhad.

Bylo to zhruba tehdy, pokud lze vůbec stanovit nějaké datum, kdy celý okres, a je možné říci celá země, byla postižena řadou neobyčejných a děsivých pohrom, které byly o to děsivější, že se po dlouhou dobu jevily jako nerozluštitelná tajemství. Je dokonce dost dobře možné, že se tyto příšerné události dodnes jeví mnoha zúčastněným jako tajemství, protože dříve než si obyvatelé této části země stačili spojit jednu souvislost s druhou, kruh byl již uzavřen a nikdo nevěděl, jak rozlišit nezpochybnitelné skutečnosti od nejdivočejších a nejfantastičtějších domněnek.

Okres, o němž mluvím, je daleko na západě Walesu, budu ho pro zjednodušení nazývat Meirion. Je v něm jedno přímořské město, které se v létě po dobu pěti anebo šesti týdnů těší určitému věhlasu rekreantů na dovolené. Dále jsou zde tři anebo čtyři ospalá stará městečka, jež zvolna upadají do zapomnění. Připomínají mi to, co jsem četl o městečkách na západě Irska. Mezi hrbolatým dlážděním chodníků vyrůstají trsy trávy, štíty firem nad výlohami obchodů visí nakřivo, polovina písmen na těchto štítech chybí, tu a tam jsou ruiny domů, které byly možná záměrně strženy anebo se samy zřítily, mezi rozvalenými kameny bují divoká zeleň a všude na ulicích panuje ticho. A je nutné dodat, že to jsou místa, která nikdy neoplývala velkolepostí. Keltové si nikdy neosvojili stavitelský um, a pokud je mi známo, taková městečka, jako je Towy, Merthyr Tegveth a Meiros, vypadla vždy v podstatě jako dnes: jsou to shluky chátrajících, bídně postavených sešlých domů, jimž nikdy nebyla věnována patřičná péče.

A těchto několik městeček je řídce rozptýleno po divoké krajině, kde je sever oddělen od jihu ještě divočejším horským pásmem. Jedno z těchto míst je vzdálené šestnáct mil od jakékoli železniční zastávky, ta ostatní jsou nevyzpytatelně a problematicky propojena jednokolejnými železnicemi, po nichž vzácně jezdí vlaky, které se s četnými zastávkami klopotně a váhavě sunou vzhůru k horským přechodům anebo trčí půl hodiny či déle u osamělých kůlen, nazývaných železniční zastávky a rozmístěných uprostřed pustých mokřin. Před několika roky jsem cestoval s jakýmsi Irem jednou z těchto pochybných linek a on se podíval vpravo, kde uviděl slatinu s jejími žlutými a modrými travinami a stojatými tůněmi, pak se podíval vlevo, kde spatřil drsné úpatí kopce protkané zdmi z šedého kamene. Tehdy prohlásil: „Stěží mohu uvěřit, že nejsem v irských pustinách.“

Zde se tedy člověk ocitá v divoké členité rozptýlené oblasti, v zemi drsné vrchoviny a ukrytých utajených údolí. Vím na tomto pobřeží o farmách, které jsou vzdálené dvě hodiny rychlé náročné chůze od další nejbližší usedlosti a které jsou ukryté tak, že nejsou z žádného jiného obydlí vidět. Ve vnitrozemí bývají farmy navíc obklopené hustým porostem jasanů, jež zde kdysi vysázeli obyvatelé těchto končin, aby chránili své střechy před prudkými větry z hor a bouřlivými vichřicemi od moře. Takže i tato místa jsou ukryta stranou a lze je vytušit pouze podle kouře vystupujícího z okolní zeleně. Londýňan musí tato obydlí vidět na vlastní oči, aby v jejich existenci uvěřil, a i poté stěží dokáže pochopit naprostou odloučenost těchto míst.

Takto tedy v hlavních rysech vypadá Meirion a na tuto zemi počátkem loňského léta dolehla hrůza, a to bez jakéhokoli tvaru a podoby a taková, s jakou se zde nikdo nikdy nesetkal.

Tato hrůza začala vyprávěním o malém děvčátku, které za slunného odpoledne sešlo z cesty, aby si natrhalo kytici polního kvítí, a už se nikdy do domku na úpatí svahu nevrátilo.

2
Smrt chodí po samotách

Dítě, jež se ztratilo, pocházelo z osamělého domku stojícího na úbočí strmého vrchu, který zde nazývali Allt neboli výšina. Okolní krajina je divoká a drsná. Jsou zde rozlehlé porosty kapradí a keřů kručinky, jinde jsou hladiny mokřin, jež jsou zarostlé rákosím a vodními sítinami a vyznačují vodní toky vytékající ze skrytých pramenů, jsou zde husté a neprostupné porosty křovin, za nimiž začínají lesy. Z tohoto drsného nerovného svahu vede pěšina k cestě dole v údolí, poté zvlněná okolní krajina opět stoupá a pokračuje až k pobřežním útesům nad mořem, vzdáleném zhruba čtvrt míle. Holčička Gertruda Morganová požádala svou matku, zda by si nemohla zajít dolů k cestě a natrhat si kytici nachových květů (byly to vstavače), které zde rostly. Maminka jí to dovolila s tím, aby se určitě vrátila domů na svačinu, k níž měl být čaj a jablečný koláč.

Děvčátko se už nikdy nevrátilo. Lidé předpokládali, že Gertruda musela přejít přes cestu a vystoupit na okraj útesu, možná proto, aby si natrhala růžová kvítka trávničky, která byla právě v plném květu. Tvrdili, že musela uklouznout a spadnout do moře z útesu vysokého sedmdesát metrů. A můžeme rovnou prohlásit, že v této domněnce se také ukrývalo zrnko pravdy, i když celá pravda byla této domněnce na hony vzdálená. Dívčino tělo muselo být odneseno odlivem, protože nebylo nikdy nalezeno.

Jako jediné možné vysvětlení byl přijat předpoklad chybného kroku anebo uklouznutí na kluzkém trávníku svažujícímu se ke skalnatému okraji útesu. Lidé považovali nehodu za zvláštní, protože bylo zcela obvyklé, že venkovské děti, žijící v blízkosti útesů a moře, si jsou všech nástrah vědomé ve velmi malém věku, a Gertrudě Morganové bylo již téměř deset let. Sousedé přesto říkali: „Je to obrovské neštěstí, ale jinak se to stát nemohlo.“ To už však neplatilo v případě, kdy se týden nato nevrátil z práce domů mladý silný dělník. Jeho tělo bylo nalezeno mezi skalisky, vzdálenými šest anebo sedm mil od útesů, z nichž mělo spadnout děvčátko – mládenec se vracel domů po pěšině, po níž chodil noc co noc po dobu osmi anebo devíti let, a chodil po ní zcela bezpečně, protože ji i potmě znal nazpaměť. Policisté se vyptávali, zda pil, byl to ale abstinent, dále je zajímalo, nebyl-li náchylný k záchvatům, což nikdo nepotvrdil. A nebyl ani zabit ze zištných úmyslů, protože zemědělští dělníci nejsou bohatí. Bylo opět možné uvažovat o uklouznutí po trávě a mylném kroku – lidé ale už začínali být vyděšení. Poté byla nalezena žena se zlomenou šíjí, a to na dně nepoužívaného kamenolomu nedaleko Llanfihangel hluboko ve vnitrozemí. Teorie „mylného kroku“ zde byla vyloučena, protože kamenolom byl po okrajích střežen přirozeným živým plotem keřů hlodáše. Člověk by se musel namáhavě prodrat ostrými trny, aby na takovém místě našel smrt – a skutečně přesně nad místem, kde bylo ženino tělo nalezeno, byly keře hlodáše polámány, jako by se jimi někdo zuřivě prodíral. A toto bylo podivné. V jámě ležela vedle těla ženy mrtvá ovce, jako kdyby byly obě pronásledovány společně přes okraj důlní jámy. Pronásledovány? Ale kým anebo čím? A poté na sebe hrůza vzala novou podobu.

Stalo se to v oblasti slatin mezi kopci. Muž a jeho syn, kterému bylo čtrnáct anebo patnáct let, se vypravili jednoho dne časně ráno do práce. Na farmu, kam měli namířeno, už nikdy nedošli.

Jejich cesta vedla podél slatiny, byla to ale široká, štěrková a zpevněná cesta, která byla zvýšena asi o půl metru nad povrch rašeliniště. Když ale bylo večer téhož dne zahájeno pátrání, byli Phillips a jeho syn nalezeni ve slatině mrtvi, pokrytí černým slizem a stvoly rdestu. A leželi nějakých devět metrů od cesty, z které – jak se zdálo – museli záměrně sejít. Hledat stopy v černém močálu bylo samozřejmě zbytečné, protože když do něho člověk hodil kámen, hladina se po několika vteřinách beze stopy uzavřela. Muži, již těla objevili, se pustili do pátrání podél krajnic cesty a okrajů rašeliniště po stopách případných vrahů: prošli skrz naskrz vyvýšené partie půdy, na které se pásl hovězí dobytek, prohledali keře olší podél potoka, ale neobjevili nic.

Nejděsivější ze všech hrůz byl zřejmě případ, k němuž došlo nedaleko osamělé a nepříliš používané silnice, která se zde vine celou řadu mil pustou vrchovinou. Zde, jednu míli daleko od nejbližšího obydlí, stojí na okraji temného lesa venkovské stavení, které obýval zemědělský dělník Williams, jeho choť a jejich tři děti. Jednoho horkého letního večera míjel toto stavení muž, jenž dělal zahradnické práce na faře, vzdálené odsud tři anebo čtyři míle. Zastavil se na chvíli na kus řeči s Williamsem, který bloumal po své zahradě, zatímco děti si hrály na cestě u vrat. Oba muži hovořili o svých sousedech a bramborách a pak se ve dveřích objevila paní Williamsová, jež oznámila, že večeře je na stole. Williams se s mužem rozloučil a šel večeřet. Toto se odehrálo zhruba v osm hodin večer, rodina by se podle svého zaběhnutého programu navečeřela a v devět hodin, anebo nejpozději v půl desáté, by byli všichni v postelích. Oné noci jel v deset hodin večer po silnici místní lékař. Přímo před vraty do stavení se jeho kůň divoce splašil a pak ztuhl a nehnul se dál. Lékař slezl z koně, zděšený pohledem, který se mu naskytl: na cestě leželi Williams, jeho žena a jejich tři děti, všichni mrtví. Jejich lebky byly rozbité jakoby nějakým těžkým kovovým nástrojem a jejich tváře byly rozdrcené napadrť.

3
Doktorova domněnka

Není vůbec snadné si představit všechnu tu hrůzu, která se temně usadila hluboko v duších obyvatel okresu Meirion. Už nemohli déle věřit anebo předstírat, že věří tomu, že tito muži, ženy a děti našli svou smrt následkem nějakých zvláštních náhod. Malé děvčátko a mladý dělník mohli uklouznout a zřítit se z útesu, ale žena, již našli ležet vedle mrtvé ovce na dně kamenolomu, dva muži, kteří byli vylákáni do močálu rašeliniště, rodina, jež byla nalezena povražděna na silnici před vraty svého vlastního stavení: v těchto případech už nebyl žádný prostor předpokládat nějaké nehody. Zdálo se být zcela nemožné vytvořit anebo pouze nastínit jakoukoli hypotézu, která by tyto příšerné a zdánlivě zcela bezdůvodné zločiny vysvětlovala. Nějakou dobu lidé tvrdili, že vše je dílo nějakého šílence pohybujícího se na svobodě, který je jakousi venkovskou obdobou Jacka Rozparovače, děsivého zvrhlíka posedlého touhou vraždit, který slídí za tmy v těchto opuštěných končinách, ukrývá se v lesích a neustále vyhledává oběti své vášně.

Dr. Lewis, který našel nebohého Williamse, jeho ženu a jejich děti povražděné na silnici, byl zpočátku skutečně přesvědčen o tom, že jediným vysvětlením celé záležitosti je přítomnost nějakého šílence, skrývajícího se v této odlehlé oblasti.

Později mi řekl: „Byl jsem si jistý, že Williamsovi zabil vraždící maniak. K tomuto závěru mě přiměla povaha jejich zranění.

Před zhruba třiceti sedmi anebo třiceti osmi lety jsem se setkal s případem, který se na první pohled podobal vraždám na silnici. V té době jsem vykonával praxi v městečku Usk v hrabství Monmouthshire. Jednoho večera tam byla povražděna celá rodina, žijící v usedlosti vedle silnice. Tato událost byla podle nedaleké vesnice nazvána vražda v Llangibby. Vrah byl dopaden v Newportu. Byl to španělský námořník jménem Garcia a důvodem k vraždě otce, matky a tří dětí byly staré holandské mosazné hodiny, které byly u něho při zatčení nalezeny. Garcia si odsloužil jednoměsíční trest ve vězení v městečku Usk za nějakou drobnou krádež a po propuštění se pěšky vypravil do Newportu, vzdáleného devět anebo deset mil, bezpochyby aby se dal najmout na další loď. Míjel venkovskou usedlost a uviděl muže, pracujícího na své zahradě. Garcia ho zabil svým námořnickým nožem. Z domu vyběhla žena, zabil i ji. Poté vešel do domu, zabil všechny tři děti, pokusil se dům zapálit a uprchl s hodinami. Vypadalo to jako dílo šílence, ale Garcia nebyl šílený – skončil na šibenici, ale řekl bych, že to byl pouze člověk velmi nízké úrovně, zvrhlík, pro něhož neměl lidský život žádnou cenu. Nejsem si zcela jistý, ale domnívám se, že pocházel z jednoho ze španělských ostrovů, jehož obyvatelé jsou údajně zdegenerovaní, s největší pravděpodobností v důsledku sňatků mezi rodinnými příslušníky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hrůza.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.