Kniha byla zakoupena na serveru bezvydavatele.cz.

Kupující: jmenoname
Adresa: adresaaddress
ID: idid

Upozorňujeme, že kniha je určena pouze pro potřeby kupujícího.
Kniha jako celek ani žádná její část nesmí být volně šířena na internetu, ani jinak dále zveřejňována. V případě dalšího šíření neoprávněně zasáhnete do autorského práva s důsledky dle platného autorského zákona a trestního zákoníku.
Neoprávněným šířením knihy poškodíte rozvoj elektronických knih v České republice.
Tak nám, prosím, pomozte v rozvoji e-knih a chovejte se ke knize, k vydavatelům, k autorům a také k nám fér.

© Michal Kotyk

Můj černobílý svět

Vydalo roku 2015

Nakladatelství Royen Trade

ISBN 978-80-7504-200-2

Nekompromisní poznání

Ta černá díra mne fascinovala. Byla tam, kde by neměla být – v hrtanu jedné dívky. Vlastně dívenky. Nemohla být starší než dva nebo dva a půl roku. Ležela na chladném stole v jedné palestinské nemocnici. Bylo to v Gaze. Kolem stáli muži v bílých pláštích a snažili se to malé tělo s mizivou jiskřičkou života natočit do správného světla, tak abych mohl dobře filmovat. Byl jsem zde kvůli tomu. Přivedli mne sem, aby mi ukázali něco unikátního. Přivedli mne sem s hrdostí – něco takového se nestane každý den, a tak u toho musí být i televize.

Lehké šumění kamery mi signalizovalo, že běží, a já jsem vše s obvyklou rutinou pozoroval v černobílém hledáčku. Ano, obraz byl ostrý a clona v pořádku, světlo dopadalo ve správném úhlu, proč také ne, jsem přeci profesionál. Teď jsem jen čekal na nějakou akci, prostě pohyb, dělám film. Mezitím mi bylo jasné, že tu díru způsobil gumový projektil. Odpálen odněkud ze zbraně izraelského vojáka. Bez velkého míření, tyhle náboje jsou stejně nepřesné. Je taky docela možné, že si ten v gumě schovaný kousek kovu spletl cestu, chtěl vlastně někam jinam, aby přesto nakonec trefil s naprostou jistotou.

Nikdo z těch kolem stolu se nepohnul. „Špatná režie,“ bliklo světýlko v mém mozku. Obvyklá reakce, automatická myšlenka, reakce postrádající jakoukoli emoci. Není to normální, ale pomůže to jednat instinktivně a mnohdy to může jednomu zachránit život.

Ale zde jsem zároveň cítil něco jiného, něco nesouhlasilo. Ti muži v bílém nedělali to, co jsem od nich podvědomě očekával, to, co byla jejich povinnost, zachraňovat lidský život. Kdysi to tak slíbili. Místo toho s typickou arabskou trpělivostí poněkud pootočili tu malou bezduchou dívenku v krásných čistých šatičkách. Mrak na obloze totiž poslal stín a oni chtěli ukázat vše v tom nejlepším světle a ten stín je v tom okamžiku rušil. Gestikuloval jsem volnou rukou, že by jako konečně měli něco dělat pro záchranu toho malého bezbranného života. Pochopili to po svém. Dívenku jakoby posadili a pevně drželi v pozici, kterou jsem znal ze stovek plakátů, které polepovaly ty šedé a neutěšené zdi snad každého domu ve městě. Ze všech stran se tak na jednoho dívaly tváře martyrů. Všichni obětovali život v boji za svatou věc, v boji proti Izraeli.

Konečně mi to došlo. Ti v bílém se teď plně soustřeďují na „public relation“. Kamera přece běží a oni se chtějí stát součástí politického dění, boje, kde jen počet obětí rozhoduje. Nebyli však hrdinové, rozhodnutí o další oběti přenechali mně. Často jsem o tomto pocitu, o této situaci přemýšlel a mnohokrát hovořil s kolegy. Nikdy jsem to ale nebral dost vážně, neměl jsem prostě odvahu to domyslet do konce. A teď jsem tu stál. Sám. Bylo zbytečné se ohlížet, za mnou nestál nikdo, kdo by mi pomohl.

Strhnul jsem kameru z ramene a zaplavil ty klidné a sebevědomé postavy v bílém nadávkami. Bez jediného varování jsem udeřil. Pro ně to ale byla rána pod pás. „My se snažíme pro tebe dělat to nejlepší, a ty se chováš jako arogantní idiot,“ četl jsem v jejich očích. Bylo mi to úplně jedno. Hlavně, že se podvolili – ostatně podvolí se vždy, když někdo ukáže sílu – a začali se konečně věnovat té malé dívence, která se asi nikdy nedoví, co se zde odehrálo.

Utekl jsem z místnosti, našel východ z nemocnice a na čerstvém vzduchu si trochu třesoucí se rukou zapálil cigaretu. Bylo mi jasné, že jsem svůj úkol nesplnil. Opustil jsem místo pro exkluzivní záběry, a nejen to, dokonce jsem se do něčeho zamíchal. Zase jsem udělal něco, co jsem nejen neměl dělat, dokonce jsem to ani nesměl. Říká se to tak. Novináři nesmějí zaujmout pozici, přiklonit se k té či oné straně. Nikdy v popředí neprezentovat vlastní mínění.

Zbytek dne byl pro mého průvodce – byl to domácí a tlumočil mi – nestravitelný. Nějak jsem ztratil i svůj černý humor, který mi byl vždy věrným pomocníkem a někdy i zachráncem. Hledal jsem jako zběsilý toho, kdo tento den aranžoval a hodil mi na hlavu něco, pro co byl sám zbabělý. Byl jsem agresivní a plný hněvu, choval se hrozně, každý kolem mne něco skoupil. Sebe jsem ušetřil. Možná, že také ze zbabělosti.

Po nějaké době jsem se na břehu moře, při pohledu na jeho nekonečnou hladinu přeci jenom trochu uklidnil. Najednou se jakoby na horizontu začaly objevovat tváře všech těch, které jsem už v životě potkal a pokládal je za zbabělce. Rozhodovali o životě jiných a odmítali za to nést odpovědnost. Mnozí byli tak hloupí, že je to ani nemohlo napadnout, a ti chytří to dělali s přesvědčením, nechtěli si kazit kariéru.

Já si s těmito lidmi nerozumím. Mnozí přátelé a kolegové se mne snažili přesvědčit, že to pro mne není dobré. Chápal jsem jejich obavy o svůj osud a položil svou obvyklou otázku: Proč a jak a kvůli čemu a vůbec. Odpovědi byly různé. Panovačné, přikazující, prosící a i plné porozumění. Žádná mne však neuspokojila. Reakce na mé nechápání byly různé, respektive se měnily s přibývajícími léty. Když jsem byl malý, tak se říkalo, že to ještě nechápu. Později, že jsem mladý a zpupný. A pak jako dospělý jsem byl neschopný a také neochotný to pochopit.

Přesto všechno jsem dospěl k přesvědčení, že je nezbytně nutné jednoho dne převzít plnou odpovědnost za naše činy. Za náš život. Mnozí tak ostatně činí již v mladých letech – život je k tomu jednoduše donutí – jiní se k tomu dopracují později a je to jejich přesvědčení. Jsou však i tací, kteří prokličkují celým životem a vyhnou se všemu. Tedy i odpovědnosti. I u mne to trvalo dlouho, než jsem našel odvahu vzít konečně svůj osud do vlastních rukou a samostatně se vydat na cestu. Byl to dlouhý proces s mnoha bezvýslednými pokusy, stále rozhodovali jiní a já se víceméně podvoloval.

K tomuto přelomu vlastně došlo v polovině mého dosavadního života. Bylo mi třicet, dnes jsem lehce přes šedesát. Tehdy jsem se rozhodl zem, kde jsem se narodil a doposavad žil, opustit. Přesto jsem ještě potřeboval dalších dvanáct let, než jsem konečně plně pochopil, co to znamená nést za něco odpovědnost. A to nejenom za sebe, ale i za ty, kteří se na mne spoléhají a věří mi. Rozhodla o tom ta rozkošná malá holčička. Maminka jí ráno připravila čisté barevné šatičky a s něhou ji ustrojila. Bylo to krásné ráno, svítilo sluníčko a dívenka se vydala plna života do světa. Netušila ještě, jak zlý může být, a dostala se mezi dvě fronty, které řešily problémy jinak než ve vzájemném porozumění. Nemohla tušit, co se stane, jaké to vše bude mít následky.

Ta mladá dáma to přežila a já, jak vidno, také. O tom, jak se odvíjel její život, nic nevím. Možná, že jsem i já trochu zbabělý a existují věci, které ani já nechci přesně vědět. Vím však, že to byla ona, která, jak já říkám, uzavřela další kapitolu mého života. Jednou z nich bylo právě těch třicet let, které jsem potřeboval k tomu, abych dospěl k rozhodnutí svůj život zásadně změnit a jít vlastní cestou. Tou další pak následujících dvanáct let, abych v sobě vyvinul schopnost převzít odpovědnost i za ty, již nepatřili k mým blízkým, k mé rodině.

Já si myslím, že v každém životě přijde okamžik, kdy se jakoby uzavře jedna kapitola a jeden má pocit a potřebu, aby ta následující byla jiná. To je okamžik, kdy rozhodujeme sami o sobě. Zda to skutečně zvládneme, nehraje tak velkou roli. My se k tomu rozhodneme, a to je to nejdůležitější. Teprve teď jsme schopni posoudit, jaký byl náš život předtím a jaký by měl být potom, tedy jak by měla vypadat naše budoucnost.

Přesto všechno se vždy obávám momentu, kdy se musím odhodlat a nebo jsem donucen k nějakému rozhodnutí. Vědomí, že tak učinit musím a že je to třeba nevyhnutelné, je většinou přítomné a schopnost chladně uvažovat také. Stejně tak je však přítomný strach, obava, zda to přinese něco dobrého, nebo to bude dokonce škodit. Je však docela možné, že když jeden není zbabělý a tento pocit strachu překoná, přebírá definitivně odpovědnost.

Rok 1980: Konečné rozhodnutí

Hraniční budova zmizela v černi večera. Světla a reflektory docela jednoduše potemněly. Být najednou bez elektřiny není pro Čecha něco překvapivého, stává se to často. Ale že tak důležitý důkaz státní moci zmizí v temnotě, je přeci jenom trochu jiné. Stalo se tak v okamžiku, kdy jsem pokorně zastavil na konci řady dovolenkových, a tedy plně napakovaných aut. Takových patnáct stálo přede mnou a stejně tak ve dvou sousedních řadách. Jejich osazenstvo si naplánovalo strávit několik pěkných dnů v Maďarsku, aby se pak spokojeně vrátili domů a ke své práci. Já jsem na to nepomýšlel. Chtěl jsem všechno ostatní, ale ne zpět, ne domů, ne do své redakce.

Byl jsem na cestě stát se emigrantem. Stejný osud se mnou měla sdílet i moje žena a naše dvě děti. Tak jsem rozhodl a Marta souhlasila. A teď tady sedíme a naše budoucnost leží v temnotě srpnové noci. A vůbec ne symbolicky, ale doslova. Tam vpředu nebylo nic vidět a nikdo asi nevěděl, co bude dál.

Já si stále myslím, že to bylo 8. srpna 1980. Tedy více než před třiceti lety. V určitých věcech jsem lenoch, nevedl jsem si nikdy deník. Celý život jsem se k tomu nedonutil. Několikrát jsem se o to pokusil, ale buď se v ten den nic nestalo, nebo se toho stalo tolik, že jsem neměl chuť a sílu všechno sepisovat. Stačilo mi, že jsem to prožil. Ale ten den bude správný, odvodil jsem ho z toho všeho, co se kolem toho dne událo. Určitě to však byl srpen 1980, kdy jsem náš dům v Praze opustil.

Většinou se snažím myslet velice prakticky a nenechávám se uvádět v chaos různými pocity. Ten den to bylo zrovna tak. Slzy v očích jsem měl teprve o deset let později, kdy jsem opět zahnul do naší ulice a zastavil před domovními dveřmi. Nikdy bych nevěřil, že to bude trvat tak dlouho, než se budu moci vrátit domů, byť jen na návštěvu. Tehdy při odjezdu jsem také netušil, že to již nebude moje doma, můj návrat. Spíše jen nahlédnutí do jedné z kapitol mého života, žádné dlouhé začtení, spíše letmý pohled, důvod k zamyšlení.

Ale to vše přišlo později, teď mne zajímalo něco jiného. Myšlenky kroužily kolem našeho k prasknutí naplněného auta. Byl to starý mercedes, ten velký s malinkými křidélky na zadních blatnících, byl jsem na něj hrdý, sám jsem ho opravil a připravil na tuto velkou cestu. Do kufru se mělo vejít 650 litrů. To není málo, pro nás byl každý centimetr důležitý. Když jsem však viděl tu kupu nabalených věcí, přepadla mne beznaděj. Má žena nekompromisně prohlásila vše za životně důležité. Většina toho byla pro naše děti, vše v plastikových pytlících, kufry jsem v tomto případě pokládal za nepraktické, zabírají samy o sobě moc místa. Když bylo vše nacpáno do auta, měl jsem podezření, že se tam vešlo více, než bylo napsáno v technických papírech.

Starosti mi také dělalo zimní oblečení pro děti. I péřové deky by se daly v autě najít. V krajním případě musím dokázat, že ty srpnové noci na břehu Středozemního moře jsou velmi chladné a naše děti choulostivé. Nějak jsem přesvědčil sám sebe, že český pohraničník či policista ještě nikdy nepřenocoval na jugoslávském pobřeží, ti přeci jezdí do Bulharska. Proč bych je tedy neměl o té hlouposti přesvědčit? Byl jsem si tím celkem jistý. Měl jsem již za sebou 12 let práce v takzvaných masových sdělovacích prostředcích, věděl jsem, jak vyprodukovat mínění a jak ho manipulovat. Do dneška jsem přesvědčen, že bych to tehdy zvládnul.

Už bylo pomalu devět večer. Děti usnuly, byl to opravdu dlouhý den. Naštěstí jsme se nedlouho předtím velkoryse najedli, opravdu si naplnili žaludky v opravdové restauraci, proč také ne, měli jsme dovolenou. Tam vpředu panovala i nadále tma a schovávala svědomitého vojáka, který si již připravoval zvědavé otázky a nemohl se dočkat je položit. Dobrá, ty zimní věci jsem již probral, v tom jsem měl jasno. Jinak tomu bylo s prorezlými prahy. Ne že bych se bál, že někomu bude dělat starost jejich technický stav, ne, na to jsem měl oficiální papír s razítkem, že je vše v pořádku. Problém byl v tom, že jsem jejich funkci - jako typický domácí kutil - poněkud vylepšil. Takový práh není totiž nic jiného než do plechu zabalený vzduch. A tak jsem si říkal, proč bych měl něco takového převážet, když tam mohou najít místo důležitější věci, jako třeba dokumenty. Sroloval jsem je jako knedlíky, obalil plastikovou fólií a vodotěsně zalepil. Pak jsem je jeden po druhém zasunul do dveřních prahů. Pěkně opatřené šňůrkou, abych je zase mohl vytáhnout a nemusel při tom auto rozřezat.

Byly to papíry, které člověk na dovolené opravdu nepotřebuje. Vysvědčení, rodné listy, manuskripty – prostě všechno, co jeden potřebuje ve společnosti k tomu, dokázat, kdo je a odkud je a co by možná chtěl. V hotelu na jaderském pobřeží si jeden za to nemohl koupit ani sklenici minerálky. A to věděl bezesporu i ten uniformovaný zvědavec. V tom případě by nepomohla žádná výmluva, to nemělo s chladnými nocemi nic společného. Nezbývalo by nic jiného, než se dát mlčky zatknout. Nějak přežít soudní proces a hlavně následující vězení. Mohly to být tak tři roky. Neveselé by to bylo i pro rodinu a všechny, kteří nás znali a možná tedy o všem věděli. No prostě nastalo by to, co tehdejší mocipáni pokládali za správné, spravedlivé a jedině možné.

Bylo už deset, hraniční budova se stále ještě skrývala v temnotě. Dospěl jsem ale k nezvratitelnému závěru, že ten svědomitý voják na české hranici není tady k tomu, aby poklepával na karoserii a zkoumal její stav. Ten má kontrolovat jenom naše doklady, a ty byly v pořádku. Jeli jsme prostě autem na individuální dovolenou do jugoslávského Poreče. Úplně oficiálně objednáno přes státní cestovní kancelář Čedok, všichni s tím souhlasili, všichni mi důvěřovali natolik, že jsem směl vyjet na Západ. Ano, z tehdejšího politického pohledu byla tehdejší Jugoslávie vlastně Západem. S platným pasem bylo totiž možné překročit její hranice a vyjet si do toho prokletého západního světa. Pro Prahu, Berlín a Moskvu to bylo něco neslýchaného, protože všichni, kteří tak učinili, neměli chuť se vrátit do socialistické náruče rodné země. Takže mnozí si o mně mysleli, že jsem spořádaný a hodný občan vážící si všech předností poskytovaných mou domovinou, do které se rád vrátím. Kupodivu si to dodnes myslím i sám o sobě, totiž, že jsem korektní občan každého státu, kde jsem se rozhodl být doma. Jeden si to může vykládat, jak chce, ale zůstanu u svého přesvědčení. Smutné však je - to je moje životní zkušenost – že tento postoj a přesvědčení může jednomu přijít velmi draho. Dost často jsem doplatil na to, že jsem jednal čestně a spravedlivě. Dost často jsem se tím pohyboval na okraji společnosti a dodnes se bráním myšlence, že se jedná o určité pravidlo.

Takže mnozí si říkali: Tomu se tady daří dobře, ten se vrátí. Dodnes jsem se neomluvil všem těm, kteří o mně takto smýšleli a které jsem svým způsobem zklamal. Na druhé straně uspokojit všechny je velice těžké. A potom je vlastně dovolená docela soukromá záležitost a já jsem ji plánoval podle svého. Za těch 14 dnů v Jugoslávii jsem musel tehdy zaplatit 20 000 korun, deset měsíců práce, deset měsíčních platů. Pochopitelně bez druhého zaměstnání to nebylo možné. Našetřil jsem také 5000 západoněmeckých marek, většinou se jednalo o honoráře za nesčetné noci strávené nad psacím strojem. Vyměnil jsem je načerno a tajně vezl s sebou.

Bylo už jedenáct a já se rozhodl k malé procházce k hranici. Když jsem došel až k závoře, musel jsem zkonstatovat, že to nebyla obyčejná závora, ale něco, co se dnes najde z bezpečnostních důvodů jen před americkým velvyslanectvím. Princip je stejný, ne každý smí jen tak chodit tam a zpátky, jen tak si zkusit, jak je to s tou svobodou. Technicky mi bylo jasné, že tohle monstrum se bez elektřiny nepohne ani o milimetr. To se dá jen vyhodit do povětří. To by ale mohl rozhodnout jen národ, tehdy však nebyl tak daleko, takže jsem jen čekal, zda někdo opět zapojí proud. Pokládal jsem to za jistější, než čekat na druhé Pražské jaro, na to jsem nevěřil, pro mne uhodila věčná zima. A že jednou dojde k mírovému převratu, o tom nesnil snad nikdo. Já určitě ne, a tak jsem stál zde a snažil se nemyslet na to, že to, co podnikám, je bláznivé dobrodružství. Tak je to u mne skoro vždycky - rozhodnutí padlo a teď nezbývá nic jiného, že ho zrealizovat. Zda dělám dobře - o tom budu uvažovat mnohem později.

Upevnil jsem tedy v sobě tu základní myšlenku, že jedu na docela normální dovolenou. Chtěl jsem, aby to ze mne vyzařovalo a pomohlo to přesvědčit i druhé. Ano, začal jsem jaksi věřit sám na sebe. Rozhodl jsem se vzít osud do vlastních rukou a nést za to i odpovědnost. Už také proto, že ve mě věřila i má žena a děti. Zde už neplatila žádná výmluva. Hlavně ne ta, kterou jsem skoro denně kolem sebe slyšel, že za všechno totiž můžou Rusové a komunisté. Tehdy jsem ještě netušil, že když jednoho dne komunisté zmizí, objeví se jiní, kteří již čekají jejich pozice převzít a znovu se pokusí rozhodovat o mně a za mne. Pracovali na tom principu, že komunisté byli to nejhorší zlo, takže je jedno, co dělají oni, protože oni tak budou vždy jenom lepší. A protože jsem to netušil, zůstal jsem klidný a vrátil se zpátky k našemu autu.

Tam jsem našel všechny v hlubokém spánku. Děti spaly na těch péřových dekách, které vyplňovaly prostor na zadních sedadlech. Místa bylo dost, byly ještě malé, bylo jim pět a sedm. Zůstal jsem venku, nechtěl jsem nikoho budit, zapálil si asi stou cigaretu a byl jsem na sebe tak nějak hrdý. I na to, že jsem tak silný kuřák. Je to blbost, ale jeden to tak nebere a cítí se dobře. V naší ulici se říkalo: Jen dva lidi zde neuvidíte bez cigarety – Michala a dětskou lékařku. Ta bydlela několik domů od nás. Byla to pravda. Přesto si myslím, že jsme dělali naši práci dobře. Tak trošku drsně vůči okolí, ale spravedlivě, my jsme nikdy nešoupli realitu ke straně, denně bojovali proti lidské blbosti a ne zrovna bez úspěchu. Ona se starala o to, aby děti byly normálně zdravé a já… K tomu se vrátím později, člověk potřebuje mnoho životních zkušeností, aby byl schopen posoudit sám sebe. A stejně se to ne vždycky povede.

Zničehonic zaplála světla. Bylo krátce před půlnocí a státní moc se probudila k životu, aby mne vzala pod lupu. Probudila se i auta, mnozí vystoupili a pokoušeli se rozhýbat strnulou kostru a uvolnit svaly. Většina z nich povolila zlozvyku – já také – a zapálila si cigaretu, jen tak se přesvědčit, že je člověk při vědomí. Najednou zpozoruji, že nás potkalo štěstí a že naše řada dostala přednost a bude odbavena jako první. Byla to hromadná záležitost. Možná dva tucty aut byly vyřízeny naráz, směly najet do koridoru mezi dvěma závorami. Tedy beton a ocel vpředu i vzadu, jen aby si někdo nemyslel, že je někde jinde, třeba na svobodě. Měli jsme znovu štěstí, jako poslední jsem mohl projet a zůstat stát na konci celé kolony. Bylo zde trochu šero, děti se neprobudily a já jsem mohl v klidu pozorovat, jak státní moc postupně a trpělivě kontroluje auto po autě. Ten v uniformě měl vlastně kontrolovat jenom pasy, ale já jsem si byl jistý, že koutkem oka pozoroval všechny uvnitř. Jeden podezřelý by stačil, aby za to ostatní zaplatili.

Mohl jsem na dálku pozorovat, že poté, co vrátil všechny doklady, vytáhl ze zadní kapsy kalhot malý notýsek, který pozorně studoval. Byl to jmenný seznam, pečlivě vypracovaný podle abecedního pořádku. Jména těch, kteří v posledním okamžiku ztratili důvěru soudruhů. Stačilo, aby jedna komunismu věrná duše v poslední chvíli rozhodla, že ten či onen nesmí vyjet, vyřkla podezření, ten se nevrátí, ten bude škodit naší pověsti, ten bude o nás vykládat špatné věci. Jinak řečeno. Obyčejný domovník se tak mohl pomstít. Třeba se ten soudruh cítil nějak ponížen, mimovolný pohled ho urazil. My jsme naštěstí bydleli v rodinném domku a ten komunista, který o nás rozhodoval, vlastně žádný komunista nebyl, byl to docela seriózní a slušný člověk. Požíval výhody, že ti skuteční soudruzi neměli ponětí, že to je docela normální soused. Byl jsem ale přesvědčen, že mimo něj existovalo mnoho závistivců, kteří by mi s radostí dovolenou překazili, hlavně kdyby věděli, o co to vlastně jde.

Ten mladík v uniformě – byl jsem opravdu překvapen jeho stářím – byl velmi přátelský, měl dobrou náladu a usmíval se, když jsem mu podával všechny doklady. Klidně si je prohlížel, mírně nakloněn do otevřeného okna auta, krátce mrknul na stále ještě spící děti a zrovna tak na mou mírně rozespalou ženu. Celkem rychle mi podal tu hrst papírů nazpátek, s rutinou zkontroloval obsah notýsku, krátce zasalutoval a byl pryč. Kupodivu jsem byl celou tu dobu klidný, proč ne, vše se odvíjelo přesně podle mých představ, mé myšlenky se stávaly realitou. Najednou bylo ticho. Pak se objevili dva muži v uniformě, běželi od auta k autu. Vždy jenom krátký pohled dovnitř a již pospíchali k dalšímu. Znepokojilo mne to. Brzy jsem ale rozpoznal, že to byli celníci, kteří také museli splnit svou povinnost. Zcela formálně, ale přesto. Když se blížili k našemu autu, byli už pěkně zadýchaní. Zůstali proto stát několik metrů od nás, viděli, že jsme ti poslední. Otočili se a zamávali na kolegy tam někde vepředu. Státní moc vykonala vše potřebné a nutné a k mému zadostiučinění se začalo pomalu zdvihat to těžké ocelové monstrum a otevřelo hranice. Ozvalo se startování motorů, auta se pomalu rozjížděla, všude bylo plno kouře z výfuků, následoval jsem ostatní a netrvalo dlouho a již jsem jel po maďarské půdě.

Vím, že to bylo absurdní, ale měl jsem okamžitě pocit, že jsem svobodný. Pragmaticky viděno to bylo naivní, byli jsme stále v komunistické části Evropy. Přesto měla pro mne skutečnost nestát přímo pod kontrolou české policie něco fascinujícího. Z hraniční kontroly na maďarské straně mi neuvízlo v paměti nic. Se vší pravděpodobností to ani žádná kontrola nebyla, prostě jsme krokem projeli kolem, vždyť ti kolegové na české straně nás už pustili.

Zamířil jsem víceméně na jih, směrem k západnímu cípu Balatonu. Koupání nebylo v plánu, i když k tomu počasí navádělo. Cílem byla Jugoslávie a poté její hranice s Rakouskem. Pokusil jsem se sice získat povolení projet do Jugoslávie přes Rakousko, můj politický profil by to asi umožnil, ale západních peněz bylo v bankách málo. To byl často problém. Když už jeden směl vyjet na Západ, musel mít v kapse pár dolarů. Pochopitelně oficiálně ze státní banky. Pokud jeden měl něco takového doma, bylo to tajné a zakázané, protože to vlastně patřilo státu či stát se domníval, že je to jeho. Na druhé straně nechtěl, aby jeho občané vyjížděli s prázdnými kapsami. Bylo by trapné, kdyby členové socialistického společenství si nemohli zaplatit pobyt na veřejné toaletě či si koupit sklenici minerálky. No a asi v tomto rozsahu se pohybovala peněžní částka, kterou poskytovala banka a která tím měla chránit čest socialistického systému. Ne, občan nesměl na Západě žebrat.

Bylo už poledne a slunce zářilo na obloze právě tak, jak se to v srpnu očekává, žádný mráček, bylo opravdu horko. Začala se pomalu hlásit únava. Zavčasu jsem poznal, že se mé oči na vteřinky zavírají, hlásil se spánek. Potřeboval jsem pauzu, trochu se protáhnout, pořádně se napít a něco spolknout. Děti byly odpočaté a já našel malý kopeček s mohutným stromem, který nám dával dostatek stínu. V dálce se zrcadlila hladina Balatonu a děti myslely, že náš cíl je nedaleko. Trpělivě jsem vysvětlil rozdíl mezi jezerem a mořem. Pochopitelně jsem kladl důraz na to, že moře je mnohem a mnohem větší, takže my musíme ještě pár kilometrů ujet, abychom ho skutečně viděli. Ano, lhal jsem, měli jsme před sebou ještě minimálně 600 kilometrů a na konci nebylo moře, ale vesnice v Dolním Rakousku nedaleko české hranice. A když má lež tak dlouhé nohy, upokojí i dětskou zvědavost a přinese i souhlas k další jízdě. Povzbudilo to i mne samého, a tak jsem se zase posadil za volant a otočil klíčkem startéru.

Asi tak za dvě hodiny se objevila další hranice. Ta pomyslná dělicí čára mezi Maďary a Jugoslávci. Ti první nás po krátké kontrole pustili dál a ti druzí nás opět zastavili. Jejich uniformy byly tmavě modré a na opasku nevisela česká automatická pistole, ale americký kolt v opravdovém koženém pouzdře, tak jak se to sluší a patří. Byl jsem v této zemi prvně, ale přesto jsem měl pocit, že se nacházím v dobrých rukách. Pokud se o to přičinil jen ten americký kolt, bylo to naivní, ale přesto to uklidnilo. Proč také ne, John Wayne byl také sympaťák, dalo se mu prostě věřit. Naše pasy byly kontrolovány s uspokojením, teď byli na řadě celníci. Jeden mladík překypující dobrou náladou mne požádal, abych otevřel kufr. Ach, ach, blesklo mou hlavou. Byl to ale on, který to řekl nahlas, dokonce trochu obšírně: „Ach ne, ach ne.“ Zavrtěl několikrát hlavou, poněkud se zamyslel a posmutněl. Trvalo to ale jen několik vteřin, pak se opět usmál a pokynul rukou, že je jako všechno v pořádku, že můžu ten kufr zase zavřít. Nebylo to jednoduché, ty plastikové pytlíky jako by také nasály čerstvý vzduch a nechtěly ho vypustit. Nakonec jsem je přemluvil, nechaly se opět zmáčknout a i ten mladý muž v celní uniformě byl spokojen. Dodnes jsem přesvědčen, že jsme si rozuměli. Věděl přesně, o co tu kráčí, co máme v plánu, dělal si o nás trochu starosti. Určitě myslel na to, že když stát nutí své občany k něčemu takovému, že to není dobré. A možná, že myslel i na svého prezidenta, který neměl strach z Moskvy a jehož občané směli jezdit, kam chtěli. A nejen to, směli se i vrátit a všichni to také rádi dělali.

Opět jsem si poklepal na rameno, moje prognózy fungovaly a já jsem mohl pokračovat v uskutečňování svého plánu. S odhodláním jsem opět zasedl za volant a vyrazil směrem na sever, cílem byl Spielfeld na rakouské hranici. Celkem jsme měli na celé to dobrodružství dostatek času. Ten hotel v Poreči byl pro nás teprve od pondělka volný, dnes byla sobota a do té doby jsem chtěl vědět, že všechno bude fungovat tak, jak jsem si to představoval. Prostě vyjet bez problémů na Západ. Vtip byl v tom, že na oficiální jugoslávské hranici naše pasy platily, tak jak to v nich bylo napsáno. Stálo tam totiž v několika řečech, že jsou internacionální a platí po celém světě, jeden tedy může svobodně cestovat, kam se mu zlíbí. A jugoslávská vláda to brala vážně, dokonce na tom lpěla, jako by se jednalo o vlastní suverenitu. A to i přesto, nebo právě proto, že ostatní socialističtí bratři se ji snažili přesvědčit o tom, že to špatně pochopila. Jistěže to mělo háček, jeden by měl mít vstupní vízum i do té země sousedící s Jugoslávií. Ale i v tom případě měl Bělehrad vlastní názor, totiž, do toho nám nic není. Komunistické bratry to přivádělo do varu, ale to tak bylo všechno, na co se zmohli.

Rozhodl jsem se pro Spielfeld, byl to velký hraniční přechod, takříkajíc specializovaný na turisty. Pochopitelně, že jsem počítal i s tím, že nás od hranic mohou vrátit. Ale nic víc. Kdybychom se totiž pokoušeli překročit hranice ilegálně, vypadalo by to jinak. Mnozí se o to pokusili a byli opravdu pod dozorem vráceni. Já jsem se mohl jenom „splést“, prostě jsem zapomněl, že mi chybí nějaké to razítko. Takže kdyby se to dnes nepovedlo, mohl jsem ještě 14 dní pobytu v hotelu u moře přemýšlet o jiné alternativě. Upřímně řečeno, to byla slabina mého plánu, žádný náhradní plán jsem neměl. Samotného mne to dodnes překvapuje, ale možná, že právě v tom byla ta síla, která mne hnala kupředu.

K hranici zbývalo asi tak 80 až 100 kilometrů. Něco kolem hodiny do dalšího přejezdu hranic. Vlastně to bude již potřetí za posledních 24 hodin. Pomalu jsem to bral sportovně, pasy ležely po ruce, nechtěl jsem prostě ztrácet zbytečně čas. Provoz houstnul a já byl s českým číslem pomalu raritou. Přede mnou a za mnou jen auta ze Západu. Rychlost se stále snižovala a najednou tu byla zácpa, ale ještě se vše krokem pohybovalo. A po nějaké době jsem i viděl, co je toho příčinou. Byli to opět muži v uniformě, kteří kontrolovali, kdo to jako chce přes hranice. Dělali to celkem pečlivě, každé auto muselo zastavit, pasy byly opravdu porovnávány s jejich majiteli. Bylo to prvně, co jsem na obličeji své ženy mohl pozorovat stoupající nervozitu. I její pohyby byly poněkud trhané, postrádaly koordinaci. Připadalo mi to podivné, na české hranici se skoro nudila. Úplný opak k mým pocitům, k mému vnitřnímu napětí. Zcela jsem to nechápal, protože já byl teď naopak klidný, byl jsem přesvědčen o tom, že zde se nám nemůže stát nic špatného nebo zlého. Vše také probíhalo v jakémsi klidu a s rutinou, žádný náznak schizofrenie, která tak často doprovází snahu o bezpečnost státu. Pojednou bylo na řadě i naše auto. Pomalu se blížím k policistovi a vystrkuji okýnkem ruku s našimi pasy. Držím je tak, aby byl ten hrdý lev pěkně vidět. Ten muž v uniformě to bere na vědomí, blikne na naše číslo, jen tak pro jistotu, zda se neplete, odkud to pocházíme. Netrvá to ani vteřinu. Pak se usměje a pobídne mne rukou k další jízdě, aniž by chtěl o nás ještě něco vědět. Proč také, jsme přeci bratři. Přidám opatrně plyn, chci mu dát možnost si to ještě rozmyslet, ale už pro něj neexistuji, vyhlíží si další auto a já neodvratitelně přijíždím na rakouskou půdu. Moje žena se rozbrečí, děti nic netuší a já jsem najednou jakoby prázdný a zbavený jakéhokoli pocitu.

Trvá to ale jen pár vteřin, mám před sebou další uniformu. Bez vyzvání zajíždím ke straně, abych zaparkoval. Vím, že to tady bude trvat déle, v našich pasech nebyla rakouská víza a bez těch se neobejdeme. Teoreticky jsem o ně mohl požádat již v Praze. Asi bych je také dostal. Jenže to bych nemusel Prahu vůbec opustit. Podle tehdejší logiky jsem musel od svých mocipánů nejdříve obdržet povolení vůbec do Rakouska vyjet. A pak zažádat o vstupní vízum. Pokud to jeden udělal opačně, tak musel většinou pas odevzdat a zůstat sedět doma. Jen tak, aby nedošlo k nedorozumění.

Nebyl jsem už ani překvapen, že i tento muž v uniformě se tvářil zcela přátelsky. Ale jeho úsměv byl tak trochu strohý – za několik let bych řekl přesně v rámci služebního řádu. Nebyl tak pro něj žádný problém, aby také on rychle zjistil, že nemáme potřebná víza. Potvrdil jsem mu to a dodal, že je dnes sobota a konzulát nemá úřední hodiny. Byl s mým postojem spokojen, uznal, že se chovám korektně a nesnažím se něco zatajit. Šel ve svých myšlenkách dál a usoudil, že jsem někdo, kdo je ochoten dát vše do pořádku. Vyjádřil to velice jednoduše:

„Ale my máme otevřeno, máte dostatek peněz? Týdenní vízum pro celou rodinu stojí 700 šilinků.“

Přikývnul jsem a obchod byl uzavřen. Z úkrytu v autě jsem vylovil německé marky. Pozoroval to s porozuměním, ukázal na nedaleko stojící směnárnu a pochopitelně dodal: „My jsme v Rakousku.“ Odebral se s našimi pasy do kanceláře a já šel vyměnit peníze. Když jsem se vrátil, byly naše pasy hotové a vedle ležela i stvrzenka. Zaplatil jsem a on mne vyprovodil z kanceláře. Venku se zastavil, pohlédl na oblohu, pak na krajinu kolem a dodal: „V Rakousku je opravdu krásně, vítám vás u nás, já si myslím, že byste měli zůstat déle než jeden týden.“ Přikývl jsem a poděkoval za obé. Ne, ruku jsme si nepodali, ale mnoho k tomu nescházelo, minimálně v těch několika minutách jsme byli přátelé. Tato scéna mne doprovází dodnes. A oživí se pokaždé, když musím za svobodu něco zaplatit. Tak či onak. Ve všech těch následujících letech jsem byl vždy konfrontován s faktem, že v životě není nic zadarmo. Ani svoboda. I pro ni se musí tvrdě pracovat a nebo za ni dokonce bojovat. Já si myslím, že to je dobře, jak jinak by jeden mohl vědět, jakou cenu vlastně má.

Problém ale je, že každý politický systém dává něco zadarmo. Minimálně to tak prezentuje, často hovoří o výhodách a přednostech systému. Že to je blbost, ví každý od svého dědečka, ale přesto se dá znova a znova nachytat. Je to přeci tak lákavé dostat něco zadarmo. Jeden tomu chce věřit. Pochopitelně existuje také možnost, že to zaplatí někdo jiný. Podfuk je v tom, že i já pak musím platit věci, které druhý nezaplatil. Politikové se snaží nějak zaonačit, aby to nebylo tak zřejmé, kdo za koho a za co platí. A když to přeci jenom praskne a je nebezpečí, že to vypluje na povrch, tak existuje ověřený tah, jeden to může označit za nejvyšší umění vysoké politiky. Páni u moci nebo ti, kteří se chtějí dostat k moci, ukážou na někoho prstem. Většinou je to část společnosti, kterou je možno velice jednoduše rozpoznat. Buď podle rasy nebo bohatství, podle vzdělání nebo zájmů. Možností je mnoho. A pak se rozhodne: to jsou ti, kteří platí, nebo ti, kteří neplatí. Viník je objeven a již je možno říci, že problém je rozpoznán, a řešení je tedy jednoduché a bude následovat. Ostatně tak může dojít k revoluci, převratu, rasovým a sociálním nepokojům. Vše na základě stejného principu.

Přesto je to většinou odůvodněno snahou o zachování sociálního míru. Cíl je však jiný, totiž zachovat si moc nebo ji uchvátit. A tak musí vždy demokratické společnosti něco hodit na trh a koupit si hlasy voličů. Diktatura něco takového nepotřebuje, ta má jiné prostředky pro zachování klidu. Dává také něco zadarmo, mnohdy to nechutná, ale na to se nikdo neptá. Ostatně je člověk mnohdy líný a zvykne si raději na všechno. V demokracii je to poněkud těžší, tam musí ty věci také chutnat. Zbývá jen ten základní problém. I nevěřící ví, že přijde den vyúčtování. Historie dává nespočetné příklady. K tomu ale přiřadím i jiné životní poznání. Nebyly to zrovna naše babičky, které nám plnily tajná přání? Většinou tak, aby se to dědeček nedověděl. Ty nemohly unést naše slzy a pokoušely se nás utišit a plnit naše sny. Já se jen ptám, zda máme k našemu dnešnímu způsobu života dostatek babiček. Pravděpodobně ne.

Takže jsem svoji vstupenku do demokracie spořádaně zaplatil a pomalu se vracel k autu. Moje žena se stále nemohla uklidnit, možno říci, že viděla naše první kroky do nové budoucnosti poněkud zamlženě. Ale děti se konečně dověděly, o co tu vlastně jde. My jsme byli na cestě k Seppovi, k jeho rodině - vinařům v Dolním Rakousku. Navštívil nás s přáteli v květnu a vše bylo již tehdy domluveno. Děti to přijaly s nadšením, Sepp byl veselý kamarád a moře upadlo v zapomnění. Opět jsem nastartoval, přidal plyn a vydal se na další cestu. Teď již s určitou spokojeností a i klidem, tak jak se to sluší, když je jeden na dovolené. Je docela možné, že jsem již začal pomalu nasávat tu zvláštní a typickou pohodu, která je pro Rakousko charakteristická. A jak jinak, mnozí ji milují, druzí ji nenávidí a je mnoho těch, kteří jí vůbec nerozumí.

Mířili jsme tedy vlastně na sever, směrem na Štýrský Hradec a Vídeň. Náš cíl byl však ještě mnohem dál, jak už to tak život režíruje, ležel asi tak 10 kilometrů od české hranice. Slunce nás neúnavně doprovázelo a dávalo důraz krásné krajině, která pro nás byla nová. Ne, že bych v životě neviděl hory, kopce a louky, ale vše působilo nějak jinak, zvláštně a nezvykle. Pak jsem na to přišel. Ta zeleň trávy byla na první pohled neskutečná. Takovou zelenou jsem doposavad viděl jen na fotografiích a reklamních prospektech. Nikdy jsem ji nepokládal za skutečnou a teď jsem musel přiznat, že jsem se mýlil. Zářila všude kolem nás a já prvně pocítil, že tato barva může uklidňovat a přinášet vnitřní pohodu, určitý smír se světem.

Bylo už krátce po poledni, přihlásil se hlad, tedy spíše děti zvedly ten nárok na něco k snědku. Já ho tak nepociťoval, kuřáci v tom mají výhodu. Zlákala nás hospůdka, ležela nedaleko silnice, působila vesele a přátelsky. Usadili jsme se na terase a zanedlouho stál před námi na stole hrnek kafe a pořádný jablkový závin, vlastně štrúdl. Byl takový, jako ho dělala babička, tedy vynikající, sladký a obrovský. Už jsem začínal pomalu uvažovat o tom, zda se nejedná o další úplatek, vždy vše kritizuji, ale od prvních metrů na rakouské půdě jsem k tomu zatím neměl důvod a upřímně řečeno ani chuť. Vstal jsem a začal se trochu procházet, trochu se protáhnul, zbývalo ještě nemálo kilometrů, které jsem musel kočírovat. V duchu jsem poděkoval pánům, kteří vyrobili můj mercedes, sedadla byla pohodlná a jel jakoby sám od sebe. Doufal jsem, že nás také nezradí a doveze do našeho nového domova.

Zdrželi jsme se slabou hodinku a vyrazili dál. Nějak jsem prokličkoval Štýrský Hradec, teprve v následujících letech jsem mohl poznat, že to je krásné město, teď jsem jen sledoval tabulky s nápisem Wien. Z té jsem měl trochu strach, opravdu to není malé městečko, doufal jsem, že nezabloudím. O to se ale staral atlas od firmy Shell. Pro mne to byl tehdy poklad, mám ho dodnes, ani nevím, jak jsem k němu přišel, mám ale dojem, že to byl dárek od německých přátel, kolegů novinářů, které jsem potkal v Praze. Ostatně ti také přesídlili do Vídně – pochopitelně legálně, agentura je tam poslala. Těšil jsem se, že je brzo uvidím. Teď jsem na to neměl čas, chtěl jsem ještě před soumrakem dorazit do té vesničky, kde byl Sepp doma.

Projet Vídní bylo jednodušší, než jsem se obával. Již zmíněný atlas byl precizní, když jeden umí číst mapy, je opravdovým pomocníkem. Krajina se pomalu měnila, byla to rovina, ty nemám moc rád, ale teď jsem se o to nestaral, spíše vnímal, že zde žijí ponejvíc rolníci, musel jsem dávat pozor na traktory, které zde suverénně brzdily provoz. Pak se objevily první vinohrady a já věděl, už to není daleko, byl jsem rád, den byl opravdu dlouhý, vlastně bez noci, chtěl jsem to mít také za sebou. Ne ve zlém, prostě dorazit do cíle. A pak se objevila cedule Untermarkersdorf a já věděl, že nám zbývá jen několik stovek metrů. Vesnice vlastně ležela podél silnice, byla dlouhá a podle mého odhadu jsem musel skoro celou projet. Číslo domu jsem nemohl najít, ale pak jsem se optal, mnoho jsem nerozuměl, ale ukázaný dům byl vidět a zanedlouho jsem zastavil přímo na silnici pod oknem, místo na parkování zde nebylo. Vystoupil jsem a to okno se otevřelo a z jeho rámu se vyklonil Sepp, strašně se rozesmál, kdy přijedeme, nevěděl, jenom měsíc, ale všechno bylo v pořádku, konečně jsme dorazili tam, kam jsme chtěli. Vyběhl ven a ukázal mi, že musím jet trochu kolem a přijet zezadu na dvůr, kde se parkovalo. To byly ty poslední metry naší velké cesty, pohladil jsem kapotu auta, byl to opravdu věrný osel, nebyl ani tvrdohlavý, právě spíše poslušný.

A najednou zde bylo plno lidí, Seppův otec, sestra a mladší bratr. Seděli jsme kolem velkého stolu, povídali páté přes deváté, tehdy ještě anglicky, mladá generace tuto řeč ovládala. Otec tomu nerozuměl, občas mu bylo něco přeloženo, ale víno bylo dobré, jeho vlastní, chutnalo všem, na tom jsme se dohodli bez velkých řečí. A protože byla sobota, jeli jsme ještě do sousední vesnice, tam byl doma Seppův kamarád, který byl s sebou, když nás v Praze navštívil. A tam bylo také dobré víno, tentokrát červené, opět specialita domu, a všichni se docela normálně radovali, že jsme tady, jako bychom se vrátili z velké cesty domů a ne právě před čtyřiadvaceti hodinami domov opustili.

Ten den velké cesty skončil pochopitelně hlubokým spánkem, jaká byla neděle, si nepamatuji. V pondělí se ale přihlásila realita. Chtěli jsme se hned pokorně představit úředníkům na radnici blízkého města, kteří nás měli mít na starosti a řídit náš další osud. Předtím jsem však za Seppovy asistence vylovil naše dokumenty z útrob auta. Byl tím nadšený, a když jsem pak z blatníků vylovil ještě různé nářadí, nebralo jeho překvapení konce. Od té doby mne považuje za geniálního vynálezce a mechanika. Ostatně jsem mu to později i dokázal, opravoval jeho auto a vůbec se stal odpovědným za veškerou techniku. Vyzbrojeni všemi dokumenty jsme se společně vydali k úřadům. I zde vládlo pochopení pro naši situaci a i souhlas s naším rozhodnutím. Vyplňovala se řada papírů, Seppův otec musel podepsat, že máme kde bydlet, že se o nás postará i finančně, a že tedy od rakouského státu nic nepožadujeme, jenom povolení k pobytu, které by mělo být neomezené, tedy takříkajíc na věky. Jinými slovy, podali jsme žádost o azyl. Všichni souhlasili, ani tak o mnoho nešlo, zatím jsme dostali prodloužené vízum, o ostatním stejně museli rozhodnout jiní. Spokojeně jsme se vrátili domů a pomalu začali přemýšlet jak dál. Praktický život však rozhodl, na bydlení jsme dostali bývalou manželskou ložnici a byl pomalu čas vinobraní, takže jsem se stal jakoby vinařem.

Bylo to jednoduché, respektive den byl zcela jednoduše naplánován. Probuzení jako obvykle, celkem brzo, to mi nevadilo, pak jako snídani pořádné kafe a s traktorem vyrazit na vinici. Předtím však bylo nutno zkontrolovat víno ve sklípku, nic moc, jenom osminku, jak je v Rakousku zvykem. Pije se osminka a nebo čtvrtka, znalci pijí po osminkách. Když jsme se sjednotili na tom, že vínu nic neschází - ostatně přímo ze sudu chutná vždy lépe a jaksi jinak - honem zase na traktor a na vinohrad. V té době - byl to začátek srpna - bylo zapotřebí krátit bujné výhonky, které braly sílu hroznům. Sloužil k tomu docela obyčejný srp a správný kmit rukou. Brzo jsem tomu přišel na kloub. Bylo to namáhavé, ale pokud jeden vystihl správný rytmus, dalo se to zvládnout, zanedlouho jsem byl schopný držet krok. Bylo pro mne i logické, že není na škodu ten srp čas od času ostřit. K mému údivu byl potřebný brousek někde zahrabaný v bedně na traktoru. Nedal jsem, dokud jsme ho nenašli. Nabrousil jsem svůj srp a dal se opět do práce. Najednou to šlo rychleji a já musel po každé řadě vždy všem nabrousit jejich nářadí.

A když přišlo poledne, tak se jelo domů na oběd. Ale ne přímo, bylo nezbytné opět kontrolovat víno ve sklípku, proboha, jen aby se s ním něco hrozného v těch posledních hodinách nestalo. Pochopitelně chutnalo stejně dobře, a tak nic nebránilo v další cestě k prostřenému stolu. Na něm stál - jak jinak - tuplák, tedy dvoulitrová láhev s vínem - ne tak dobrým jako ve sklípku, ale dalo se to pít. Po obědě a černém kafi nezbývalo nic jiného, než opět vyrazit ven. Jednomu se moc nechtělo, ale povinnost zkontrolovat sklípek byla silnější. Potom ještě tak tři hodiny sekat ty výhonky, kupodivu to šlo pomaleji než dopoledne. Ale někdy jsme toho měli dost a rozhodli se pro návrat domů. Na večeři však bylo trochu brzo, takže jak jinak, zvolili jsme za místo čekání opět sklípek. Mělo to výhodu, teď už nebyl žádný spěch, ty osminky se mohly vychutnávat. Přišli i sousedi, kteří zkrátili to čekání na večerní jídlo. Když jsme měli dojem, že by již něco mohlo stát na stole, rozvážně jsme se vydali domů. Jeden jaksi nevěděl, kolik už toho vypil, takže se raději pohyboval pomaleji a i s tím traktorem jel raději na poloviční plyn. O tom, že doma na stole čekal opět tuplák, se snad ani nemusím zmiňovat. Bylo tomu skutečně tak.

Ono to vypadá jako vymyšlené, vycucané z prstu, ale tak to není, je to skutečný život, který jsem prožíval v jedné malé vinařské vesnici. Rozdíl byl jenom v tom, že v sobotu večer se jelo ještě někam k sousedům nebo oni přišli na návštěvu. V neděli to bylo trochu jiné, to se nepracovalo, den začal koupáním, pak se šlo do kostela a z kostela do hospody a z hospody domů na oběd a zbytek dne byl zase tak jako obvykle. Když mluvím o kostele, nesmím zapomenout na pana faráře. Ten, kterého míním, byl ze sousední vesnice a údajně dělal oči na maminku toho přítele od Seppa, který nás v Praze navštívil. Zda tomu tak bylo, nevím, ale byl častým hostem a dokázal toho vypít více než já. V povzneseném stavu mi vždy vysvětloval, že by to byla pro něj veliká čest, kdyby mohl pokřtít moje děti. Měl pravdu, nebyly křtěné, a když, tak jen vodou Vltavy, stejně jako já. Má odpověď byla vždy stejná, že jako proti tomu nic nemám, ale že musí počkat, až jim bude osmnáct, a pak se jich zeptat osobně. Vždy poté posmutněl, ale další osminka již jeho náladu napravila, smutek z jeho tváře zmizel, jak to bylo s duší, nevím. A když jsme tak jednou seděli a právě vyřešili tuto stále se vracející otázku, ozvalo se bouchání na vrata. Vzrušený ženský hlas se dožadoval faráře. Maminka sousedky byla nemocná, bylo jí zle a chtěla poslední pomazání.

„Já přijdu hned,“ zakřičel farář otevřeným oknem přes dvůr. Zahloubal se nad tíží života a nalil si další skleničku. Neřekl jsem nic, asi znal své ovečky. Při další skleničce se opět ozvalo bušení na vrata a ženský hlas byl důraznější. Odpověď muže v černém byla také hlasitější, ale obsahem se nelišila. Jenom potichu dodal: „Ani v sobotu nemá jeden klid.“ Nepokusil jsem se změnit jeho postoj, řekl jsem si, ať si to prodiskutuje s pánembohem, já se do toho míchat nebudu. Ale život není zase tak jednoduchý. Netrvalo ani hodinu a ozvalo se opět bouchání na vrata. Tentokrát s nádechem vzteku a zoufalství. Všichni jsme se přes zeď dověděli, že sousedčina maminka zemřela. Ten muž v černém posmutněl, pohrál si se skleničkou vína, vypil ji do dna a tiše pravil: „Teď již stejně nemohu pomoci.“ Nevypadal na to, že by potřeboval útěchu, takže jsme ještě nějakou tu sklenku vypili jakoby nic, jako by se neudálo něco, co nepatří k normálnímu životu.

Tak plynul den za dnem. Jednoho rána mne probudila žízeň. Nešel jsem ale naplnit si sklenku vodou ke kohoutku, ale spíše jsem automaticky hledal tu dvoulitrovou flašku vína. Nebyl to vlastně problém, stála ještě na stole od včerejška a byla docela plná. Nalil jsem si obvyklou osminku. Mimoděk jsem pohlédl na stěnu, kde hodiny ukazovaly krátce po sedmé. Pak padl můj pohled opět na nalité víno. Díkybohu jsem byl ještě schopen pochopit souvislost. Nechal jsem to víno stát a vyšel na zápraží. Ne, že bych se v tomto okamžiku stal abstinentem, ale jen jsem opět získal tak trochu kontrolu sám nad sebou.

Netrvalo dlouho, aby se ukázalo, že vše není optimální. Sice lepší, než to prožívali emigranti v utečeneckých táborech, ale chtěl jsem, aby se věci vyvíjely dál. Syn mezitím začal chodit do školy, dcera do školky. Nastal první boj s němčinou, ale spoléhal jsem na zkušenosti jiných, kteří tvrdili, pro děti to není problém. Bydleli jsme v jedné místnosti, občas bylo chladno, dát do chodu centrální topení bylo mnohdy vzhledem k obsahu vína v krvi obtížné a mnohdy ze stejného důvodu přebytečné. Mluvím zde o otci Seppa, který byl v tomto ohledu odolný vůči chladu a naší prosbě o teplo. Koupil jsem elektrická kamínka a vysloužil si přednášku, že elektřina je drahá. Oponoval jsem, že nemocné děti jsou ještě dražší, ale můj argument byl asi k nepochopení, vzduch trochu zhoustnul, ale bylo zde pořád ještě to víno se svou schopností vše trochu zmírnit, otupit ostří.

Tvrdím o sobě, že nejsem pověrčivý. Stoprocentně to ale asi neplatí. Jednou v noci mne probudila rána do hlavy a do vědomí se mi prodral zvuk tříštěného skla. Ta velká kopie Panny Marie, která zarámovaná visela nad manželskou postelí, nám spadla na hlavu. Leželi jsme uprostřed střepů, prakticky jsem z toho rámu koukal teď já. Nebyla to vlastně nehoda, ale zázrak, nikdo nekrvácel, ani naše dcera, která vedle nás ležela. Bylo kolem dvou hodin v noci, když jsme všechno uklidili a opět zalehli do postele. Já jsem nemohl usnout a bral to všechno jako varování či podnět k přemýšlení o dalším. Pravda, bydleli jsme zadarmo, respektive jsem si to odpracoval, ale měli jsme i vedlejší výdaje, které ztenčovaly naše rezervy. Musel jsem se tedy zde kouknout po nějaké práci, v podstatě načerno, naše žádost o azyl nebyla ještě vyřízena, přestěhování do Vídně by zatím nepřineslo žádné řešení, jenom další výdaje za byt. Pracovat zde načerno jsem nepokládal na té malé vesnici za nebezpečné, každý znal naši situaci, kdyby bylo potřeba, nějak by to s úřady zařídili, tak, jak je to už v Rakousku zvykem.

Náš svět byl tehdy malý, již se nějak rozkřiklo, že dokážu vše opravovat, a tak jsem zkusil jeden tip, který jsem obdržel při přátelské rundě v hospodě, centra všech informací. Na malém vršku nad vesnicí byla totiž malá fabrika, kde se - v poměru k okolí - vyrábělo víno ve velkém. Trošku předbíhám, když řeknu vyrábělo, ale bylo tomu tak, láska k hroznům a božskému nápoji zde nebyla skutečně k nalezení. Majitel uměl anglicky, moje němčina byla stále ještě chudá a bylo před vinobraním a vše ve fabrice bylo zarezlé. To je tak. Ten první mošt z hroznů je velice agresivní, nenávidí všechny ty mašiny, stříká všude, proniká do té nejmenší škvírky a pokouší se změnit vše pohyblivé v jednolitou kovovou masu. Jistě se může vše očistit, nakonzervovat a udržovat v chodu. Na to ale asi nebyl nikdy čas, nikdo to nepokládal za důležité. Možná proto, že všechny ty stroje pracovaly asi tak jeden měsíc v roce v době vinobraní, pak je nikdo nepotřeboval. Asi dostatečný důvod se o ně nestarat. To byla moje šance, hrozny zrály, bylo nutno rozhýbat stroje. Dostal jsem možnost ukázat, co jako umím. Když jsem rozebral první velkou převodovku, odstranil všechnu rez ze všech ozubených koleček a vyleštil i k tomu patřící osy, doprovázely mne stále jenom skeptické pohledy. Nenechal jsem se rušit, rozložil ty teď blýskající se části na čistý papír a vydal se hledat potřebný kus kartonu, abych vyrobil nové těsnění. To je jednoduché, karton se položí na část součástky, kde jeden těsnění potřebuje, a klepá malým kladívkem na hranách a po delší chvíli se jakoby zázrakem vyloupne z prostého kusu papíru těsnění v potřebném tvaru a se všemi dírami. Není to žádný zázrak, ale pro ty přihlížející to jeden byl. Jejich pohledy byly teď zamyšlené, asi nevěděli, co si o tom všem mají myslet.

Když jsem zase všechno pěkně složil dohromady, bylo i očividné, že nic nepřebývá. To ale ještě nic neznamenalo, teprve pak přišel ten zázrak, mohl jsem ukázat, že vše také funguje. To už se ale nikdo nedivil, proč taky, vše bylo v pořádku, šéf mi poklepal na rameno a ukázal, že mohu nerušeně pokračovat. Druhý den jsem už byl vedoucím mechanikem, měl jsem pomocníka pro těžké práce a můj šéf akceptoval mé požadavky na nákup náhradních dílů. Vydělával jsem 30 nebo 40 šilinků na hodinu, přesně to moc nevím, ale runda v hospodě mi prozradila, že jsem ve vesnici vlastně ten s nejvyšším platem. Těšilo mne to, ale stálo mě to nejednu rundu. Později mi i prozradili, že vlastně vydělávám málo, protože předchozí sezony přijížděli vždy mechanici až z Vídně a můj šéf musel platit tisíce. Teď jsem také pochopil, proč mnohdy okamžitě skočil do auta a jel koupit to, co jsem potřeboval. Hlavu jsem si s tím vším nedělal, byli jsme oba spokojeni, vyplácel mne jednou týdně podle papíru, kde jsem pečlivě psal odpracované hodiny. Nic jsem nefalšoval, nebyly tam hodiny navíc, on to věděl a nikdy nediskutoval, když musel otevřít peněženku.

Pracoval jsem naplno asi tak tři neděle, musel jsem si pospíšit, hrozny zrály a nechtěly čekat. A tak tu najednou bylo vinobraní. Pracovalo se od rána do večera. Většinou dělal můj šéf velký obchod, když byl pro révu špatný rok, když počasí nepřálo. Pokud přálo a hrozny byly krásné a plné, nechávali si je vinaři pro sebe a byli hrdi na dobré víno z vlastního sklepa. Ale jak už jsem řekl, ve fabrice mého šéfa se víno vyrábělo. Byl studovaný v tomto oboru a věděl, jak se to dělá, měl jsem podezření, že by to zvládnul i bez hroznů. Ostatně jsem se později dověděl, že byl také namočen do pověstného skandálu, kdy mnozí dali vzniknout vínu pomocí glykolu. Vinaři přiváželi hrozny na normálním valníku a vyklápěli je na takové velké mříži, kde všechno padalo jednoduše do díry. Již tento pohled by měl být každému milovníku vína ušetřen. Měli vždy problém otevřít postranice, protože otevírali vždy tu, kam se vlastně nemohlo. Zase se budu chválit, něco jsem k tomu vymyslel, tedy, že to jeden mohl otevřít z druhé strany. Už přesně nevím, jak to fungovalo, ale muselo to být dobré, protože jsem to musel všem namontovat. Možná, že by se to dalo patentovat, ale na to jsem nikdy nemyslel, to byl můj způsob, jak nevydělávat miliony. To bych musel být v Americe a tam jsem ještě nebyl.

Jednoho dne se stalo, že stávkoval motor u takového velkého válce, kam se pumpovaly hrozny, aby odevzdaly první šťávu. Byla to tragédie, vše se muselo zastavit. Byl namontován ve výšce asi tak tří metrů, nebylo jednoduché ho odpojit a dostat dolů. Nějak jsem to zvládl a šéf chtěl okamžitě odjet do servisu. Bylo už odpoledne a já si vzal na druhý den volno. Kladl jsem mu na srdce, aby do toho válce již nic nepumpoval a počkal na mne s montáží. Slíbil jsem, že se druhý den vrátím někdy odpoledne a dám vše do pořádku. Vyslechl mne, přikývnul hlavou a odjel. Byl to šéf a nemusel dělat to, co mu říkám. A také to neudělal, prosadil svou. Když jsem se druhý den opět objevil, byl zde poprask. Na zemi pod tím ohromným válcem ležel nejen ten motor, ale ještě velká a těžká převodovka. Na první pohled jsem poznal, že se vše nahoře utrhlo a spadlo na beton. Zatrnulo mi. Vše leželo přesně na místě, kde normálně jsme já nebo můj pomocník stáli u ovládacího panelu. Rychle jsem se podíval kolem, zahlédl jsem ho, stál stranou, poněkud pobledlý a měl jsem pocit, že i ruka s cigaretou se mu třese. Asi se vše událo ne před dlouhou dobou. Pomalu jsem si dával dohromady, co se stalo. Šéf nechtěl dlouho čekat a namontoval opravený motor. Před tím však i nadále pumpoval hrozny do toho válce. Ten se normálně pořád točí, mošt vytéká a celkový objem, a tudíž i váha zůstávají v určitých mezích a vše funguje. Teď ale byla váha minimálně dvojnásobná. Počítal jsem s tím, že budu muset celý ten kolos rozhoupat, asi tak, jako se to dělá s autem, když uvízne ve sněhu. Šéf to vyřešil po svém, nakázal dát plný plyn. Zatížení bylo tak velké, že nově opravený motor s plnou silou zabral, ale držáky převodovky to nevydržely, vše se utrhlo a spadlo na zem. Ten, kdo by tam stál, by byl okamžitě mrtev. To by přineslo konec všem našim plánům do budoucna. Kdybych tam stál já, nikdy bych se nedověděl, co se stalo s mou ženou a dětmi. Pokud by tam stál můj pomocník, tak bych byl já spoluviník. Byl jsem zde načerno, čekal na azyl, nesměl jsem pracovat. Skončilo by to jistě tím, že by mě i s rodinou poslali zpátky do Prahy. To vše nebylo to, co jsem si pro příští dny představoval a přál. Dal jsem okamžitě výpověď. To se mému šéfovi nelíbilo, uznával, že jsem nevinný, že jsem měl pravdu, a věděl, že mne potřebuje. Mé argumenty, co by se stalo, kdyby se stalo, neuznával. Já jsem své mínění nezměnil a musím přiznat, že mne druhý den bez řečí vyplatil a dal dokonce něco navíc. Mluvil jsem ještě se svým bývalým pomocníkem. Měl opravdu štěstí, zapnul ten motor a ustoupil stranou, protože se chtěl podívat na dvůr, kolik je tam čekajících traktorů. Vše krachlo těsně vedle něj.

Mou nepřítomnost ve vinařské fabrice zavinil můj přítel z Německa, se kterým jsem se konečně setkal. Sám jsem přes hranice, bydlel nedaleko Mnichova, ještě jet nemohl, neměl jsem žádný pas. Znali jsme se už z Prahy, byl tam jako korespondent německé televize. Napůl Ital, dobrý kumpán, často jsem s ním hledal po pražských hospodách jeho opilého kameramana. Tehdy něco jako mobily nebylo, takže takovéto hledání se dalo realizovat jenom osobně. Měl ale pár oblíbených míst, takže se jeho stopa dala celkem lehko nalézt, mnohdy to ale nemělo cenu, protože byl ve stavu ne zrovna vhodném pro filmovou práci. Ostatně byl spřátelen s jedním policistou, a když došlo k nejhoršímu, tak se nechal se sirénou dovézt domů. Myslím, že ho to stálo jednu originální šerifskou hvězdu, kterou ten policajt hrdě nosil na uniformě, nechal se také jako šerif oslovovat, a měsíčně k tomu přibyla flaška whisky. Myslím, že to tehdy bylo pro Rolfa - tak se ten kameraman jmenoval - to nejlevnější, nejrychlejší a nejspolehlivější taxi.

Peter Joseph - můj přítel – na nás čekal nějakých sto až sto padesát kilometrů před Vídní. Nepamatuji si již přesně, kde to bylo, ale byla to nějaká zahradní restaurace, kde se mohly vydovádět jeho děti. Přijel s celou rodinou, byl to nedělní výlet. V podstatě mne zklamal, tedy ne on sám, ale zarazilo mne to, co mi sdělil.

Položil mi v podstatě tři otázky:

„Podepsal jsi chartu?“

„Byl jsi zavřený?“

„Vyhodili tě z práce?“

Pokaždé jsem odpověděl záporně.

Pokrčil rameny a řekl:

„Víš, o takové lidi nemáme zájem. Já tě znám, jsi opravdový fachman, ale takové lidi tu nepotřebujeme. Ty jsi měl buď podepsat nebo se nechat zavřít či vyhodit z práce. Je mi velice líto. Počkej, až dostaneš pas, pak přijeď a uvidíme, zda se pro tebe dá něco dělat. Je mi to opravdu líto.“

Nemínil to osobně, jenom suše konstatoval, nakonec to byla jeho profese. Byl jsem rád, že trochu spěchal, ujel stovky kilometrů, abychom se setkali, ale děti pro to neměly pochopení. Trochu jsme pobyli, ale řeč jako by vázla, ani jemu to nebylo příjemné. Ještě se mi pokusil vysvětlit, že rok 1980 není rokem 1968, kdy byl každý vítán. Ale věděl, že to já také vím, ale o něčem jsme museli hovořit. Potom jsme se rozloučili a asi s ulehčením se vypravili každý svým směrem. To jsem ještě nevěděl, že na mne čeká ta spadlá převodovka s motorem. To všechno bylo pro mne jakoby varování, prostě jako by spadl další obraz.

Potloukal jsem se ještě asi tak tři neděle po vesnici. Navštívili jsme mezitím i naše známé ve Vídni. Byli jsem u nich už asi třikrát, byl to výlet do jiného světa. Ne, že bych velkoměsto potřeboval, v podstatě jsem vesnice miloval, jako kluk jsem strašně rád jezdil k tetě do Horažďovic. Zde byly krávy, pole a sousedé měli koně, které jsem miloval. Kolikrát jsem se na celý den ztratil, jezdil s koňmi a doma mne viděli až k večeři. A když byly žně, směl jsem jezdit se sekačkou, uměl jsem to dobře, všichni mě uznávali, připadal jsem si jako dospělý. A ke dvoru patřilo i kolářství a já na vlastní oči zažil, jak se dělá opravdový žebřiňák, dodnes to pokládám za velké umění, které obdivuji a mám před ním velký respekt. Ostatně tento respekt mám před každým, kdo něco opravdu dovede, před každou prací, která přináší něco dobrého a smysluplného, něco, co ostatní potřebují k životu. Ale ta vinařská vesnice mi nějak neseděla, nebyly to jižní Čechy, nebyl to zcela můj svět.

Ingrid a Dieter nás vždy rádi viděli. Od něj jsem také měl tu mercedesku či meďáka nebo meďoura, jak se říkalo, který nás tak bezpečně provezl přes všechny hranice. Pobyt u nich byl takovou malou dovolenou. On byl korespondentem Německé tiskové agentury v Praze a později právě ve Vídni. Jeho pražský tlumočník byl známý mé ženy, takže nebyl problém se poznat. Opravdu jsme si dobře rozuměli, a to nešlo jen o nadávání na komunismus, to bylo vlastně vedlejší. Nepřímo jsem tak vylepšoval v Praze svou angličtinu a později ve Vídni němčinu. Byli totiž toho názoru, že se v Rakousku německy nemluví, a tak se snažili nás uchránit od toho nejhoršího. Brali to vážně, oba byli odněkud od Hamburku, teprve později jsem plně slyšel a hlavně pochopil ten rozdíl, pokud jde o řeč. Ostatně se pak stalo mým zvykem, pokud jsem chtěl být zlý, poprosit Vídeňáka, kterému jsem nerozuměl, zda by nemohl mluvit německy. Kupodivu to fungovalo i o mnoho let později v Izraeli, kde jsem se hrubě dotýkal Američanů, když jsem je prosil, aby se mnou mluvili anglicky. Výsledek byl vždy stejný, každý se domníval mluvit tou řečí, kterou jsem vyžadoval, jinak byli, jak jinak, trochu uraženi. Ostatně to bylo to, co jsem svou otázkou sledoval.

Jednoho dne – myslím tak v půlce října – se náš život pohnul opět o kousek kupředu. Konečně jsme si mohli v Traiskirchenu vyzvednout naše papíry. Byl to vlastně utečenecký tábor. Obrovský areál, bývalé kasárny, kde také byla centrála pro všechny úřední formality, co se týče utečenců. Byli jsme zde celkem asi třikrát, pokaždé jsme museli uznat, že musíme být šťastní, že nás příbuzní ušetřili pobytu v těch opravdu ne zrovna lákajících místnostech. Ne, zde to opravdu nebylo veselé. Lépe to přežívali ti, kteří čekali na vystěhování do Kanady a nebo Austrálie. To šlo celkem rychle, jiní zde zůstali roky. Často jsem zde vzpomínal na svou sestřenici. Někdy v říjnu 1968 jsem ji dovezl do Vídně. S manželem a malou dcerkou. Rozhodli se utéct a já jim nabídl, že je odvezu autem do Vídně. Tehdy byly hranice ještě otevřené, pas nějak platil a nikoho nezajímalo, že vlastně nemám řidičský průkaz. Vyjeli jsme časně ráno, ve Vídni jsem je ubytoval v penzionu, který jsem znal, a pak jsme se rozjeli do Traiskirchenu. Chtěli do Austrálie a zde se museli hlásit. Když jsme úspěšně vyřídili všechny papíry, dovezl jsem je zpět do Vídně. Příští den je měl někdo vyzvednout a dopravit opět do Traiskirchenu. Ani nevím, jak dlouho zde čekali, ale ne moc, o mladé rodiny byl tehdy zájem, dávaly určitou záruku, že ti, kteří emigrují, to myslí vážně.

Zmínil jsem se o tom, že jsem znal jeden penzion ve Vídni. Tehdy totiž nebyla Vídeň pro mne neznámým městem. Měsíc jsem zde již žil. Bylo to někdy v polovině září 1968, kdy jsem sem se svojí maminkou dorazil. Po Praze jezdily tanky, občas se střílelo, televize vysílala z neznámého místa, rozhlas byl také v nebezpečí a nikdo nevěděl, jak to skončí. Můj otec tehdy pracoval v Německu, nějak si to zařídil, a nevypadalo to na to, že by spěchal do Prahy. Padlo tedy rozhodnutí jet do Rakouska. Hranice byly ještě otevřené, mnoho lidí utíkalo. Otec o našem plánu nevěděl a my se vydali na cestu autem. Tehdy to byl stařičký a slavný tatraplán. Znal jsem na něm každý šroubek, jak jinak, již několikrát jsem ho rozebral a zase složil dohromady. Tehdy to ještě šlo, u dnešních aut už to ani nejde a také to nikdo neumí. Prostě jsme napakovali pár věcí, vzali nějaké dokumenty a vydali se na cestu.

Dorazit do Vídně nebyl problém a náhodně jsme pak skončili v penzionu, o kterém jsem se již zmínil. První telefonát s otcem nebyl vůbec přátelský, ale slíbil poslat peníze. Po několika dnech jsme našli na velvyslanectví na tabuli lístek, že jedna paní je ochotna přijmout zadarmo na byt utečence. Rozjeli jsme se tam, paní byla vlastně šlechtična s povahou a srdcem, které známe jen z knížek nebo vyprávění. Zůstali jsme u ní tři neděle, bylo to nóbl, ale prodchnuto neuvěřitelnou lidskostí a porozuměním. Vzniklo z toho přátelství, na které jsem mohl o dvanáct let později navázat a nechat dál žít. Její byt byl velký a měla ještě v podnájmu anglickou studentku. Ta mě se svými přáteli dotáhla na anglické velvyslanectví. Zde byli všichni neobyčejně zdvořilí a ochotně mi vysvětlili obvyklou úřední cestu utečence, který si přeje žít ve Velké Británii. Byla také řeč o utečeneckém táboře, čekání v Traiskirchenu a podobně. Pak jsem ale vylíčil, že přes své mládí pracuji v televizi jako asistent režie. Ten přátelský úředník poněkud zpozorněl, byl najednou ještě zdvořilejší než předtím, jako by to už nebylo dost, a požádal nás, abychom přišli opět zítra.

Příští den nás skutečně přijal a zdvořile se omluvil, že jako to, co říkal včera, pochopitelně pro mne nepřichází v úvahu. Telefonoval přímo s BBC, která bude ochotna dát za mne určitou záruku, pozve mne a budu pracovat jako asistent asistenta režie, abych jako měl možnost se lépe naučit anglicky a jaksi se vžil do prostředí, které bylo adekvátní mému společenskému postavení. Dále naznačil, že to s tím Traiskirchenem mám zapomenout, a vtiskl mi do rukou papíry, které jsem měl s pomocí svých anglických přátel vyplnit a osobně mu přinést. Vše končilo přátelským stiskem rukou a já vycházel z budovy s pocitem něčeho neskutečného. Ne docela jsem chápal tu změnu v chování vůči své osobě, ale musím přiznat, že mi to lichotilo. Moji přátelé jásali, byli hrdi na svou zem a úředníky a večer bylo vše vyplněno. Následoval však víkend a já jsem musel se svou další návštěvou na velvyslanectví počkat do pondělka.

Večer se ozval telefon, byl to otec a objednal si nás do Salcburku. Chtěl se tam s námi setkat na benzinové stanici, tak na půl cesty. V podstatě si to také tak skutečně představoval. Při celkem chladném setkání od nás se vší důrazností požadoval, abychom se okamžitě vrátili do Prahy. Svolil ale, že si můžeme ještě pár dnů ve Vídni udělat dovolenou. Moje nadšení pro Anglii bylo označeno za bláznovství. Nechci zde psát, proč tomu tak bylo, ale bylo tomu prostě tak. Cestou zpět do Vídně jsme toho s maminkou mnoho nepromluvili, nechtěla nic vysvětlovat, i ona bojovala sama se sebou, i jí dělalo problém podvolit se. Každý z nás se musel vypořádat s faktem, že pakliže zůstaneme venku, nedostaneme od mého otce ani halíř, ba dokonce hrozil se nás zříci. A i o dvanáct let později tento slib nezapomněl a svůj názor nezměnil.

Poslední večer před odjezdem do Prahy jsme seděli s maminkou v jedné malé restauraci, jakoby na rozloučenou. Mluvili jsme o zítřejším návratu do Prahy. Nestarali jsme se moc o okolí, dokud se k nám neotočila dáma od sousedního stolu. Byla starší a obličej mohl přesvědčit každého, že toho v životě už nemálo prožila. Oslovila nás česky, přímo a skoro rozzlobeně.

„Nezlobte se, ale bylo nemožné nerozumět tomu, o čem hovoříte. Víte, já jsem Židovka, já jsem již dvakrát utíkala. Jednou před Němci a pak před komunisty. Já vám mohu říci jen jedno, pokud se vracíte do Prahy, tak nevíte, co děláte. Já vás nebudu přesvědčovat, rozhodnout se musíte sami, já si dovolím vás jen varovat.“

Lehce se uklonila, znovu se omluvila, že nás oslovila, popřála dobrou chuť a odvrátila se. Jídlo dostalo podivnou příchuť. Mlčeli jsme, maminka asi proto, že věděla, co zde bylo vysloveno, já asi proto, že jsem to ještě nedokázal posoudit. Vše zůstalo při starém, druhý den jsme se vydali zpět do Prahy.

Těch příštích dvanáct let se neudálo z hlediska normálního života nic neobvyklého. Dva roky poté jsem se oženil, posléze stal otcem dvou dětí. Rodinu jsem dokázal uživit a snažil se uskutečnit to, co jsem si tehdy při odjezdu z Vídně myslel. Tak špatné to zase v Česku nemůže být. Vydrželo to právě tak do roku 1980, tedy dvanáct let. Teď jsem byl zase v Rakousku, ve Vídni, trochu se zpožděním, zda tomu tak bylo dobře, jsem zatím nevěděl. Na stole leželo pozvání do Traiskirchenu, oznámení o tom, že jsme dostali politický azyl, zpráva o tom, že již mohu pracovat. Cesta vedla přes Vídeň, takže bylo jasné, že se na zpáteční cestě zastavíme u našich známých. Ingrid se radovala a Dieter byl jednou výjimečně spokojen s rakouskou úřednickou mašinerií. Hned padnul návrh, zda nechci zkusit hledat práci ve Vídni. Vlastně to ani nebyl návrh, ale nutnost. Důležité však bylo, že s tím byla spojena i nabídka u nich přechodně bydlet. Jejich syn zde nebyl, a tak jsem se mohl nastěhovat do jeho pokoje. Pochopitelně jsem s tím souhlasil. Domluvili jsme se na příští neděli a my se opět rozjeli do naší malé vesnice.

To vše zde nebylo přijato tak jednoznačně. Sepp se radoval, jeho sestra také, jen otec přemýšlel nad tím, že mu ubude pracovní síla. S tím jsem si hlavu nedělal, měl jsem důležitější věci na práci, třeba přemýšlet o budoucnosti naší rodiny. A tu jsem musel hledat ve Vídni, vinohrady pokládám za krásné, ale přeci jenom se raději na ně dívám, než na nich pracuji. Přesto přiznám, že je to opravdu krásný pocit plný hrdosti, když jeden pije dobré víno se stopou vlastní práce. Přesto jsem se příští neděli vydal do velkoměsta. Němčinu jsem již pomalu ovládal natolik, že jsem byl schopen v telefonním seznamu najít adresy firem, které měly co dělat s filmem a televizí. V jedné jsem dostal práci. Měl jsem pomáhat postavit kulisu pro jednu reklamu. Byla to kuchyňská linka, asi tak pět metrů dlouhá a skoro tři metry vysoká. Pracovali jsme podle plánu, tomu jsem rozuměl bez problémů, byli jsme na to dva, kolega byl trochu mladší, ale brzo poznal, že pokud jde o práci, člověk se domluví bez mnoha řečí, jeho angličtina nebyla lepší než moje němčina. Vedle těch stavebních plánů ležel i obrazový scénář. Při pohledu do něj jsem velice rychle rozpoznal, že veškeré záběry se omezují vlastně jen na pracovní desku. My jsme ale budovali i horní skříňky, nebyly lehké a měli jsme problémy se stabilitou, nebyla zde žádná zeď. Pochopitelně jsem to pokládal za zbytečné, a to jak ohledně práce, tak i nákladů. Jak už bylo mým zvykem, nebyl jsem ochoten si to nechat pro sebe. Netušil jsem, že stojím před prvním konfliktem, který je sice pro mne prvním v novém světě, ale že zdaleka nebude i posledním. Následovaly jich stovky, předpoklad nikdy nedosáhnout toho, co se všeobecně nazývá kariéra.

Když jsem se svým úsudkem a poznáním o rozdílu mezi scénářem a budovanou kulisou seznámil svoji šéfovou, narazil jsem nejen na nepochopení, ale musel jsem vycítit i určitou agresivitu. Byla to mladá žena, dcera majitele, zastávala názor vše vědět a asi nikdy nepochybovala o správnosti svých rozhodnutí. Prostě mne vyhodila z kanceláře, určitě si také myslela, že nevím, co to je vděčnost, dostal jsem práci, neměl jsem tedy co držkovat. Můj kolega mi pak vysvětlil problém, bylo to jednoduché, reklamní firma platila za vykonanou práci. Ta byla zase účtována s přirážkou zákazníkovi. A čím vyšší přirážka, tím vyšší zisk. A zákazník studio nikdy nenavštívil, viděl jen natočený materiál. Vlastně je to jednoduché – říká se tomu tržní ekonomika. Takže jsme vybudovali tři metry vysokou kuchyňskou linku, všichni bylï spokojeni, nakonec i ta šéfová, i ona musela uznat, že to vypadá dobře a také to nikomu nepadá na hlavu. Tak uběhl první týden mé práce u filmu ve Vídni.

Byl už listopad, skoro konec měsíce, počasí se zbláznilo, udeřily mrazy a napadlo půl metru sněhu. Stalo se tak z neděle na pondělí, já potřeboval skoro půl hodiny, abych vydoloval auto ze sněhu. Do práce jsem dorazil se zpožděním, ale nic z toho nebylo, nebyl jsem ten den jediný. Práce v ateliéru byla hotova, ale čekala nás nová. Paní šéfová rozhodla, že máme udělat pořádek na půdě. A nejen to, nějak zabránit dalšímu zatékání. Firma byla ve starém baráku, střecha z tašek, a ty ne všechny sloužily svému účelu. Měli jsme zachránit to, co bylo ohroženo vodou, a pak pomocí plastikové fólie zamezit dalšímu přídělu vody. Vše jsem si prohlédl a v mé hlavě se již rodil základ pro další neštěstí. Opravdu mrzlo a i ty louže na podlaze se proměnily v led. Plastiková fólie byla tak chladná, že se s ní nedalo pořádně pracovat, skoro se lámala, a k tomu všemu jsem nebyl připraven na zimu, měl jsem jenom svetříček a lehkou bundu. Zimní věci jsme vzali s sebou jenom pro děti, pro nás jsme je museli ještě koupit. Hned mi bylo jasné, že se zde nedá pracovat, respektive to nemá smysl, nehledě na to, že nachlazení a nemoc byla jistá. Následovala další konfrontace se šéfovou, nakonec jsem dostal výplatu a firmu opustil. Asi tak za dva roky jsem se doslechl, že ta firma zanikla, nijak se mne to nedotklo.

Byl jsem tedy bez práce a blížily se Vánoce. Situace u příbuzných na vesnici se trošku přiostřovala, jak už to tak bývá, když je někdo tam, kde se mu ne zrovna líbí. Určitá finanční rezerva zde ještě byla, a tak jsem se rozhodl, že svátky strávíme společně ve Vídni, ve vlastním bytě. Pochopitelně v nájmu. Jednoduché to nebylo, byl jsem přeci jenom emigrant a to ještě bez práce. K tomu všemu jsem hledal byt, kde by se nic nemuselo dělat, který by byl tak teplý, aby bylo možno spát na matracích na podlaze. Více jsme neměli. Nakonec jsem měl štěstí. Přes inzerát jsem našel jeden byt, byl nový, ve dvanáctém patře a s rozhledem přes celé město. V noci to byl úžasný pohled. Patřil jedné Polce, jejím zaměstnáním bylo si najít bohatého ženicha v Americe. Bydlela ve vedlejším domě u sestry, jak přišla k tomu bytu, nevím, ale potřebovala nájemné k životu. Měla pro nás kolegiální porozumění a my jsme se mohli nastěhovat. Byli jsme šťastní, jediným problémem byly noční telefonáty amerických nápadníků naší milé Polky. Nějak neměli ponětí o časových zónách, a tak jsem mnohdy v polospánku ve tři ráno musel poslouchat nemravné návrhy mužských, kteří si dali za cíl se oženit s polskou ženou. Za pár týdnů to ustalo, ty inzeráty v Americe buď zmizely nebo dostaly správné číslo. Bylo to i snahou naší majitelky bytu, nakonec neměla zájem, abych jí odrazoval nápadníky.

Pokud si i vzpomínám, byly Vánoce pěkné, měli jsme už pár přátel a ve Vídni bydleli i vzdálení příbuzní mé ženy. Nějak byli spřízněni i s naší vinařskou rodinou, ale mnoho se o tom nemluvilo, tak jsem se do toho nemíchal, rodinné války nemám rád. V době svátků jsem nebyl aktivní, stejně by to nic nepřineslo, ale po Novém roce jsem se zase začal starat o práci. Napsal jsem si seznam těch filmových produkcí, které mne zajímaly, a jednou za týden jsem je objížděl. Jenom tak, prostě jsem přišel popřát dobrý den, mnohdy jsem popil kávu, pokecal o počasí a tvářil se, že mám jakoby náhodou cestu kolem. Tak to mají Vídeňáci rádi, když jeden jen tak nezávazně vykládá, nic nechce, hned se jaksi uvolní, jejich svět není ničím rušen. Mezi těmi firmami byla také jedna, kam jsem zabrousil celkem rád. Šéfem byl přítel syna té šlechtičny, u které jsme tehdy s maminkou před dvanácti lety pobývali. Tedy ta absolutně správná konstelace pro společenský úspěch na území hlavního města bývalé monarchie. Mimo jiné patřil také ke starému šlechtickému rodu a kupodivu byl velice skromný a přátelský, vždy mne rád viděl. Důkaz toho, že jeho krev nebyla sice modrá, ale jeho výchova odpovídala všem klasickým představám o staré šlechtě. Jednou jsem tam také zabrousil a ze zvědavosti nahlédl do střižny, seděl tam produkční, kterého jsem moc neznal, a nechával probíhat filmový pás sem a tam. Poznal mne, pokývl hlavou na pozdrav a znovu se věnoval prohlížení obrázků. Pak se najednou ke mně otočil s otázkou: „Ty jsi přeci střihač?“ Pokývnul jsem, ale zůstal klidný, to nebylo nic nového. Ale on najednou vstal, udělal mi místo u střihačského stolu a vysvětlil, co potřebuje. Pochopil jsem vše a začal pracovat. I tak se to může stát. Byl jsem tedy opět střihač. Byla to první práce v mém oboru.

Tak se stalo, že jsem tam začal, sice nepravidelně, ale přeci jenom pracovat. Jednou jsem tak něco dělal ve střižně, když dovnitř někdo bez zaklepání vrazil. Byl to muž celkem malé postavy, s brýlemi a jaksi aktivně nervózní. Ptal se, co dělám, kritizoval materiál, naříkal, že kameraman je moc drahý. Pobíhal sem a tam, aby nakonec bez pozdravu zmizel. Ještě chvilku jsem pracoval, chtěl jsem něco dokončit. Pak jsem dostal chuť na kafe a vydal se o patro výš, kde všichni seděli ve velké místnosti. Jen tak mimochodem jsem se optal, zda někdo zná toho malého blázna. Po vteřině překvapených pohledů se všichni rozesmáli a nemínili s tím dlouho přestat. Čekal jsem, až se uklidní, a přemýšlel, do čeho jsem se to zase navezl. Tušení bylo správné. Bylo mi totiž sděleno, že jsem právě poznal nejvyššího šéfa, samotného majitele firmy. Měl jsem tedy štěstí. Stává se totiž i to, že si ne vždy pustím hubu na špacír. Tentokrát se to opravdu vyplatilo, mohl jsem pracovat dál. Ostatně zde bylo všechno v pořádku, byl jsem spokojený, firma pracovala s opravdovou solidností, všichni se chovali korektně.

Málem jsem se zapomněl zmínit, že jsme již v té době měli utečenecké pasy. Mohli jsme si je vyzvednout krátce po Novém roce, takový opožděný vánoční dárek. Přidalo to mé sebedůvěře, byl to další důkaz, že začínáme nový život v jiné části světa. Ta stále ležela za železnou oponou. Vlastně ne, to teď neplatilo, byla pro mne vlastně před železnou oponou. Ještě jsem asi potřeboval trochu času pozměnit v tomto ohledu svůj slovník. Takže jsem se směl pohybovat svobodně v této části světa, tu druhou nebylo radno navštívit. Pokud by se jeden k tomu přeci jenom odhodlal, musel počítat s tím, že by ji asi již nikdy nemohl opustit. Později, asi tak za rok, se k tomu přidal ještě jeden závažný argument. Byl jsem odsouzen na jeden a půl roku vězení pro nedovolené opuštění republiky. A aby to bylo spravedlivé, moje žena také. Já to ale nepokládal za korektní popis své trestné činnosti. Já jsem měl povolení republiku opustit, ale zapomněl se vrátit. Vidím v tom podstatný rozdíl, ale v té době jsem si s tím nedělal hlavu, nebyla to také už více má starost, byli jsme totiž také zbaveni státní příslušnosti, náš majetek, který jsme neměli, propadl státu. Když se to vezme kolem a kolem, tak jsem vlastně opustil zem, kde jsem ani neměl co dělat a co pohledávat.

Několik málo dnů poté, co jsem se stal držitelem pasu, jsem se vydal do Německa. Mířil jsem ke starým známým naší rodiny. Byli také z Prahy a zůstali v Německu v šedesátém osmém. Ona byla výtvarnice a loutkářka a pracovala pro německou televizi. Její manžel se staral o praktické stránky obchodu. Párkrát jsme spolu telefonovali a oni mínili, že bych u nich mohl pracovat. Nebudu popisovat co a jak, prostě to nefungovalo a já se po čtrnácti dnech vrátil do Vídně. Proto se k tomu jen letmo vracím, prostě nemám chuť o tom hovořit, byli to opravdu dobří známí a mysleli to dobře. Vyprávím o tom jenom proto, že to byla má první cesta za hranice s novým pasem. Byl jsem trochu nervózní, když jsem projel kolem Salcburku a k hranici bylo jen pár kilometrů. Pas jsem měl již připravený a cítil jsem nějak potřebu ho hrdě ukázat. Byl celkem slušný provoz. Pak už jsem hranici viděl, zpomalil jako ostatní, zařadil se do správného pruhu. S odstupem jsem sledoval auto přede mnou, jel za ním a najednou jsem byl v Německu. Nikdo po mně nic nechtěl, byl jsem zklamán. Asi jsem zapomněl, že už mám jiné auto, s vídeňským číslem, tedy byl jsem jako ti ostatní a ty také nikdo nekontroloval.

Pomalu se hlásilo jaro a já stále příležitostně pracoval v různých produkcích, ale ještě to stále nestačilo na to, abych si nemusel vypomáhat z našich finančních rezerv. Není tedy divu, že se ztenčovaly a přinášely určitou nervozitu ve mně samém. Potřeboval jsem něco stálejšího. Moje němčina se již hodně zlepšila. Zvolil jsem k tomu - jak jinak - opět svou vlastní metodu. Koupil jsem si několik detektivních románů, které jsem znal z českého překladu. Obsah mi byl znám, mám i určitou fotografickou paměť, a tak jsem mohl ty knihy pasivně číst. Vždy jsem věděl, o co jde. Když jsem se tak dostal ke třetí knize, dokázal jsem pomalu číst i noviny. Ostatně to není tak velký problém, slovník je zde celkem jednoduchý. Ale přeci jenom.

Někdy v té době jsem dostal pozoruhodnou návštěvu. Jednou zvečera kdosi zvoní. Přes takový ten domácí telefon, který je v domech s velkým počtem bytů, se ozval mužský hlas, hovořil česky a vykládal něco o Praze a filmu, a tak jsem ho pustil dál. Zanedlouho, musel přeci jenom vyjet do toho dvanáctého patra, si to již pochodoval přes chodbu, na jejímž konci byl náš byt. Ostatně byl rohový a z okna jsme se koukali na východ, jih a západ. Stejně tak se k nám dívalo sluníčko, po celý den. Teď byl již podvečer a já mohl neznámému návštěvníkovi ukázat jen poslední zapadající paprsky. Dělal, jako by ho to zajímalo, a já měl čas si ho prohlédnout. Měl krátce před čtyřicítkou a snažil se vypadat světácky a sportovně. Ale ta barevná košile nějak nepasovala ke kalhotám, ostatně byly součástí obleku, a tak jsem si hned pomyslel své. Znal jsem trochu tyhle typy, nebylo to poprvé, co jsem s nimi měl co do činění. Ale dostal šanci, byla zde naděje, že se mýlím. V klidu jsem poslouchal. Vykládal něco o exportní společnosti, něco jako Pragoexport, ale ne tak docela, měla to být nově zřízená firma, která se měla soustředit na kulturní výměnu se Západem. Pozorně jsem poslouchal a dělal, že jsem nadšen tím, že ta firma by se mnou strašně ráda spolupracovala, věděli o mně, že jsem odborník na televizní produkce. Abych dokázal, jak jsem poctěn a jak se těším, postavil jsem na stůl flašku whisky a začal bohatě nalévat. Nechal se tím unést a verbálně propracovával detaily smlouvy a plánoval již první projekty. Přiznám, někdy dokážu být celkem zákeřný. Jen jsem si v duchu zaznamenával, že občas vykládá nesmysly, o filmu toho věděl velice málo, a co je kultura, se naučil v nějakém rychlokurzu. Nedával asi pozor, a tak se mu teď stávalo, že zaměňoval pojmy. Byl si jistý, že mne již má v hrsti, a neměl nic proti dalším skleničkám. Pak jsem si říkal, teď už je zralý a vsolil mu to naplno. Prostě jsem mu řekl, že v jeho věku a postavení, spolu s tím, že si volně jezdil na Západ, musel být nejméně majorem u Státní bezpečnosti. Pochopitelně jsem byl ještě tak zlý, že jsem mu vysvětlil, že pokud lidé jako on se pokouší pracovat pod pláštíkem kulturních firem, není to dobré, každý pozná na první pohled, že to nemá s kulturou nic společného. Hlavně když si jeden oblékne takovouhle košili nepasující ke kalhotám a pak ještě vykládá kupu nesmyslů jako teď, a to dokonce již dvě hodiny. Byl zaražen, chtěl něco namítnout, ale já mu to nedovolil a pokračoval dál, že jako nemám zájem, aby mne zde na Západě zatkli pro špionáž, protože lidé jako on mne prozradí. Dorazil jsem ho tvrzením, že mám zájem jen na profesionální spolupráci. Takže až je v Praze napadne něco lepšího, tak se klidně mohou ozvat, ale do té doby ať mne radši nikdo nekontaktuje. Koukal na mne, jako by viděl Marťana, a nic ho nenapadalo. Najednou zase přešel do vykání a tížilo ho svědomí, zda, když mi bez optání začal tykat, to přeci jenom nepřehnal. Měl jsem pocit, že v nitru zuřil, byl naštvaný, že asi dostal o mně falešné informace. Pokusil se trochu naznačit, zda jako nedělám pro Moskvu. Dorazil jsem ho tvrzením, že v jeho postavení by to měl vědět, a pokud to neví, neměl by to přiznat tím, že se na to ptá. Ze zoufalství vypil ještě dvě skleničky, pak beze slova souhlasil s tím, abych zavolal taxíka a vyprovodil ho z domu. Příští den někdy k polednímu opatrně zavolal, aby se jako rozloučil a omluvil, pokud jako něco nebylo v pořádku. Ujistil jsem ho, že si na nic takového nemohu vzpomenout a také nemíním s někým o našem setkání mluvit. Myslím, že si oddechl, a pak se opravdu přátelsky rozloučil. Ještě jsem mu řekl, aby na sebe dával pozor, že Rakousko je sice neutrální, ale jeden nikdy neví. Asi si to vzal k srdci, již jsem ho v životě víckrát neviděl. Ale typů jako on bylo ještě mnoho, mnozí byli nebezpečnější.

Ostatně to nebyla má první zkušenost s pány s tímto zvláštním povoláním. První se odehrála po 21. květnu 1968. Nějak jsem se procházel po Praze a fotil, co se dalo. Dvěma pánům se to nelíbilo, a tak jsem je musel doprovodit do Bartolomějské. Byl jsem zde prvně, všude zářivkové světlo, nemám ho rád, je studené, ale atmosféru této budovy by asi nezměnilo ani sluníčko. Jeden celkem unavený úředník se mne ptal, co jako dělám a proč zrovna fotografuji. Řekl jsem, že to již dělám od dvanácti let a že mne to baví a nemíním toho nechat. Nic moc se se mnou nebavil, jenom mi sdělil, že ten film nechá vyvolat, chtěl vidět, co jsem to fotografoval. Pak jsem musel čekat na tvrdé lavici na chodbě s tím zářivkovým světlem. Netrvalo dlouho a byl jsem opět zavolán. Ten pán, pořád jsem nevěděl, jak se jmenuje, a na dveřích také nic nestálo, mi řekl, abych šel domů a přišel zítra. Proti tomu se nedalo nic namítat, jen jsem drze poznamenal, aby ten film nezkazili. Kupodivu jen odsekl, že na to mají odborníky. Tak jsem šel, nebyl jsem zrovna klidný, nevěděl jsem, co si o tom všem mám myslit. Přesto jsem spal celkem dobře a druhý den byl zase před stolem toho pána. Dal mi nazpátek jak film, tak fotoaparát a jenom dodal, že by nebylo špatné si to s tím fotografováním rozmyslet. Neřekl jsem nic, jen se rozloučil a s ulehčením vyšel z budovy. Do dneška si myslím, že jsem asi měl štěstí, vše se událo v době, kdy ještě jeden nevěděl, jak by se s takovými lidmi jako já mělo nakládat. Za pár týdnů by to asi se mnou dopadlo jinak.

Nevěděl jsem ještě, že budu muset tuto budovu ještě jednou navštívit. Bylo to ale později, asi tak za dva roky. Po telefonu se ozval mužský hlas, vyprávěl něco o filmu a projevil přání se někde sejít a vše osobně prohovořit. Neznal jsem ho, ale proč ne. Sešli jsme se v jedné kavárně nedaleko Vltavy, myslím, že to bylo u Mánesova mostu. Našli jsme se, vypadalo to, jako by můj obličej znal, minimálně z fotografie. Celkem rychle se to potvrdilo. Byl od Státní bezpečnosti. Začal vykládat to obvyklé, že jako o mně vědí, co dělám, a že se stýkám s tolika zajímavými lidmi a že vím, o čem tak rádi hovoří, co si myslí, a že on by to také rád věděl. Hlavně kdyby měli něco proti socialismu a Moskvě. Povídal celkem dlouho, moc jsem ho neposlouchal, raději přemýšlel, co mu odpovím. Rozhodl jsem se jednat podle starého hesla: Útok je tou nejlepší obranou. Takže jsem mu uštědřil malou přednášku.

Musel si vyslechnout, že se domnívám, že velmi dobře vím, že jsem občan Československé socialistické republiky, a také vím, co je mou povinností. Tedy kdybych se doslechl, že někdo něco má proti naší republice, tak by to byl on první, kdo by se to ode mne dověděl. To bych ale musel znát jeho jméno, jeho postavení a vůbec, zda je ten, za koho se vydává. Není přeci možné, abych o tak závažných věcech, jako je bezpečnost státu, hovořil s někým, koho vůbec neznám, a to ještě v kavárně, kde může každý slyšet, co si tady vyprávíme. Potom jsem mu také řekl, že i kdybych věřil, že je ten, za kterého se vydává, nemám zájem na tom, aby pak jen zpaměti něco někde psal, co jsme si povídali, co jsem řekl. Musel bych to vidět, protože vždy stojím za tím, co jsem řekl, ale to by si musel minimálně dělat poznámky o našem rozhovoru, ale ty si nedělá, takže by se mohlo docela dobře stát, že to, co bude potom psát, vlastně nebude tak zcela pravda. A také by se klidně mohlo stát, že se se mnou setkal jenom proto, aby vykázal nějakou aktivitu, takže vlastně je jedno, co o mně napíše, jenže já jsem ten, kterému to není jedno, co se o něm někde píše, když to nemůžu číst.

To už koukal trošku vyjeveně, měl jsem ho tam, kde jsem ho chtěl mít, takže jsem ještě něco přidal. Prostě jsem mu řekl, že možná o mně něco ví, ale že tam chybí, že jsem člověk milující pořádek a že mám rád, když se věci dělají, tak jak se mají dělat, a že každá práce má svůj řád a že to, co on dělá, není tak docela v souladu s předpisy, které by měl znát. A asi je moc nezná, protože to by věděl, že by toho o mně měl vědět víc, než se se mnou setká. Takže až to napraví, tak ať mi zavolá, ale to se sejdeme v jeho kanceláři a dáme vše do pořádku.

Viděl jsem na jeho tváři, že neví, co si o tom má myslet, jako by najednou nevěděl, koho má před sebou. Byl jsem spokojený, to bylo to, co jsem právě chtěl. Teď jsem si byl jistý, že jistě ještě neslyšel jeden vtip, který by měl být při jeho zaměstnání povinnou četbou.

To stojí dva před Národním divadlem a čekají na tramvaj. Zničehonic jeden řekne:

„Pane, víte, jaký je rozdíl mezi Národním divadlem a naší republikou?“

„Nevím,“ řekne ten druhý.

„No, to divadlo má východ z nouze a republika nouzi z východu.“

Ten druhý se zamyslí a otáže se:

„Víte, jaký je rozdíl mezi tímhle divadlem a vámi?“

„Ne.“

„To divadlo zůstane tady a vy půjdete se mnou.“

Ten první se usměje a otáže se přátelsky:

„Víte, pane, jaký rozdíl je mezi námi dvěma?“

„Ne.“

„Vy jste špatně placený špicl a já dobře placený provokatér.“

Určitě ten vtip neznal, ale reagoval tak, jako by ho znal. Prohodil nezávazně něco v tom smyslu, že ani my to nemáme lehké. Pak se optal, zda si dáme ještě jednu kávu, já souhlasil, trochu jsem mu vykládal, jak se dělají filmy, a nakonec jsme se rozloučili s tím, že se mi ozve.

A skutečně. Netrvalo to ani tři týdny a už byl zase na telefonu. Zdvořile se ptal, zda by se mi hodilo pozítří ho navštívit v jeho kanceláři. Souhlasil jsem, radost jsem z toho neměl, ale v podstatě jsem to navrhnul sám, tak jsem tam musel jít. Bylo to ve vedlejší budově, než jsem byl posledně, trochu přátelštější, bylo vidět, že zde sídlí lepší lidi. V rozhovoru mi to potvrdil, protože jsem mu vyprávěl, že jsem tu už byl, proč ne, asi to stejně věděl. Naznačil, že to jsou lidé s jinými úkoly. Znělo to tak, jako když kriminalista hovoří o těch v uniformě, kteří šlapají po chodníku. Neměl ale pravdu, ten rozdíl byl jen v tom, že ty židle byly méně ošoupané a na podlaze lepší linoleum. Z vrátnice mne sem jeden doprovodil, nenašel bych to, protože to byla opět bezejmenná místnost, ve které jsem si s ním podal ruku. Zakrátko se objevil jeho představený, podal mi ruku a prohlásil, že ho těší, že jsem pozvání jeho kolegy přijal. S radostí jsem koukal na prázdný stůl. Nebyl tam žádný papír, kdyby tomu tak bylo, nebylo by to milé, přestože jsem to sám nepřímo navrhnul. Posadili jsme se, já dostal kafe a začali si povídat. Spíš jsem jen poslouchal, bylo mi řečeno, že na tom, co jsem posledně říkal, něco je, a že mi věří, že udělám, co jsem říkal. Tedy kdybych se náhodně doslechl, že… No, vypadalo to tak, že má řeč v kavárně byla přeci jenom celkem správně podaná dál. Nic se nesepisovalo, nic jsem nemusel podepsat. Musím přiznat, že jsem se s ulehčením rozloučil a odpochodoval. Ne moc daleko, za rohem jsem si v malé hospůdce dal panáka. Nevěděl jsem, co si poznamenali po mém odchodu, určitě existovaly nějaké papíry s mým jménem, aby se na mne nezapomnělo. A že opravdu nezapomněli, jsem už vyprávěl.

Takže se psal duben 1981, já byl ve Vídni a musel jsem si přiznat, že přichází tvrdé na tvrdé. Finančně jsem to mohl vydržet maximálně do konce května. Nezbylo než hledat práci za každou cenu. Pročítal jsem všechny inzeráty a zkoušel všechno možné. Nic neklaplo. Poslední dny dubna pak přeci. Nalezl jsem jeden fotografický salon, kde hledali fotografa pro heuriger. To je opravdová rakouská specialita, v podstatě je to lokál, kde se podává letošní víno. Odtud také jméno. Restaurace je většinou spojena se zahradou. K jídlu se nabízí něco jako bufet, jsou zde studená a teplá jídla. Všechno možné, nikde však nechybí pečené vepřové a pověstný bramborový salát. Jsou to vlastně vařené, na plátky nakrájené brambory zalité bujonem, olejem a octem. Sůl, pepř a pažitka. Existují různé variace, ale tohle je základ. Heuriger je místo, kde se schází celá Vídeň. Málokdy je člověk pozván domů. To už je opravdu vyznamenání, mnohdy to může trvat léta, než k tomu dojde. Ale heuriger je něco jiného, tam je možno pozvat každého. Musím přiznat, že atmosféra je zde dobrá a že tento princip či společenské řešení funguje. Sedával jsem zde celkem rád.

Pochopitelně se zde pije, ne zrovna málo, ale je zde hodně lidí, kteří chtějí mít fotografickou památku. Tehdy ještě nebyl fotoaparát v každém mobilním telefonu, respektive neexistoval ani mobil samotný. To byla moje šance a budoucí práce. Vím ještě, že byl čtvrtek a my se domluvili, že v pondělí začnu. Nebyl jsem moc šťastný, neměl jsem opilé rád, ale byla to čistě otázka peněz. Trochu mne to také uklidnilo a to jsem také potřeboval. V pátek jsem se tedy trochu povaloval doma a přátelil se s myšlenkou, ze opět budu dělat něco jiného. Ne tak docela, fotografoval jsem asi tak od svých dvanácti. Když mi bylo patnáct, začal jsem dělat fotky pro noviny a vydělával si celkem slušné kapesné. Kolem poledního se ozval telefon. Ozvala se německá televize, studio ve Vídni. Nikdy jsem tam nebyl, netroufal jsem si. Mužský hlas patřil redaktorovi, který mi sdělil, že se v jedné produkci dověděl mé jméno a že by se mnou - pokud mám zájem a čas - rád stříhal jeden delší film, reportáž z Rumunska. Termín byl pondělní ráno. Ostatně v jedné produkci, kterou jsem také pravidelně navštěvoval. Nějak jsem se optal, zda si je jistý tím, že chce opravdu pracovat se mnou. Znovu vše potvrdil a domluvili jsme se na pondělní ráno v devět hodin. Trochu jsem se nad tím vším zamyslel, kalkuloval riziko, ale pak jsem přeci jenom tu práci fotografa odmítl, stříhat film mi bylo milejší.

Nejenže mi bylo milejší se vrátit či zůstat u filmu, ale jak se v následujících měsících ukázalo, bylo to i správné rozhodnutí. Příští dva tři roky jsem pracoval naplno. Myslím, že jsem to někdy i počítal, bylo to až 300 dnů v roce, tedy šest dnů v týdnu. Často jsem při tom vzpomínal na jedno setkání. Bylo to v období hledání práce. Setkal jsem se s jednou kolegyní, střihačkou, pocházela také z Prahy. Snažila se mne přesvědčit, abych změnil povolání, tvrdila, že je ve Vídni čtyřicet střihaček, které sedí doma a nemají co dělat, neseženou žádnou práci. Asi jsem k tomu později přispěl i já, ale má vina to nebyla. Možná jen v jedné věci, to jsem je opravdu štval. Přešel jsem totiž na hodinovou mzdu. Mělo to dva důvody. Chtěl jsem pracovat přes den tak dlouho, jak to bylo možné či potřebné. Potom jsem také nechtěl mít špatné svědomí, když oběd trval déle, než by bylo přípustné. Zrovna tak jsem ale měl i několik režisérů, kteří také neměli mnoho času a bylo jim příjemné a pokládali to dokonce za praktické, když jsme se sešli večer i jenom na dvě až čtyři hodiny. Většinou to tedy bylo považováno za absolutně korektní chování a postoj z mé strany. Ty dámy to viděly jinak. Hrozily odbory, svazem střihaček a vůbec vším možným. Rychle jsem ale zjistil, že s odbory nemají nic společného a svaz střihaček byl vlastně jen privátní spolek. Měl i předsedkyni. Nikdo si ale nemohl vzpomenout, kdy naposledy seděla u střihacího stolu. Píši o tom jenom proto, abych ukázal, že existuje závist, která je velmi nebezpečná, závist, že někdo něco umí lépe než například já. Když mi někdo závidí peníze, s tím se dokážu svým způsobem vyrovnat, stačí, že vím, že jsem je neukradl. Pakliže však se jeden nesnaží zlepšit kvalitu své práce, je svým způsobem líný a přitom žárlí na druhé, pokládám to za velké nebezpečí pro všechny poctivé lidi.

Bylo tady vlastně osudné pondělí a já se prvně ve střižně setkal se svým redaktorem. Znovu mne ujistil, že velmi rád pracuje s Čechy, byl přesvědčen, že snad od narození máme schopnost dělat dobré filmy. Nechal jsem ho při tom, proč ne, mohl mít pravdu. Ostatně měl rusky znějící jméno, možná to byl i jeden z důvodů jeho přesvědčení. Netušil jsem ještě, že bude mít v příštích letech mnoho společného s mým osudem. V dobrém i ve zlém. Předběhnu však líčením jedné příhody, která mi ho do dneška jako osobnost svým způsobem charakterizuje. Vydal se jednou do města svých předků. Nevím již přesně, ale myslím, že to byl Petrohrad. Ostatně i on se jmenoval Peter. Ve večerních hodinách konečně našel dům svých prapradědečků. Nějak ho to dojalo a tiše si před ním poplakal. Jak se říká, potkal se s vlastní minulostí. Druhý den se pak setkal s jedním ještě žijícím příbuzným a vylíčil mu zážitek předešlého večera. Ten starý pán naproti němu ho v tichosti a s pochopením vyslechl, nechal jeho slova jako by doznít. Pak se na něj starostlivě podíval a pravil: „Bohužel jsi plakal před cizím domem, ten správný leží dva domy nalevo, je to takový malý palác, určitě jsi šel bez povšimnutí kolem.“

Ale teď jsme seděli ve střižně a já dostal krabice filmového materiálu. Bylo jich hodně, měl to také být dokument o délce čtyřiceti pěti minut. Dostal jsem trochu strach z jeho důvěry v mé umění, ale nekomentoval jsem to, ostatně jsem to nedělal prvně v životě. Mně bylo vše jasné, nechtěl mne zdržovat a brzo odešel. Já se dal do práce, netrvalo dlouho a nalezl jsem svůj obvyklý klid a jistotu. Potřebovali jsme více než týden na dokončení dokumentu. Vypadalo to, že je opravdu s mou prací spokojen, a hned hovořil o další. Divil jsem se, že nestříháme přímo ve studiu, byla tam také střižna, ale raději jsem se neptal, proč taky. Jenom mi bylo podivné, že vždy zařídil vše tak, abych nemusel do redakce. Když jsem něco potřeboval, buď přišel sám a nebo to po někom poslal.

Později jsem však přeci jenom mohl pracovat přímo ve studiu. Bavorská televize, ta to zde vše platila a řídila, se rozčilovala, že platí střižnu u cizí firmy, a ve studiu je jedna volná. Tak jsem postupně mohl poznat své kolegyně. Byly zde totiž zaměstnané dvě filmové střihačky. Říkám, že jsem je postupně poznal, protože tomu tak skutečně bylo. Na počátku jsem přicházel jenom večer, když byl vzduch jako čistý. Znamenalo to, že ta dáma, která měla ten den službu, již odešla domů. Celé to bylo organizováno tak, že Peter s ní jako by pracoval celý den. Ale měl přitom pořád něco jiného na práci, takže se vlastně ve střižně ani neukázal. Jenom čekal, až se dotyčná dáma v pět hodin zvedne a prohlásí, že jde domů. To byl totiž konec její pracovní doby. Pak jsem byl zavolán a mohl do půlnoci nebo i déle pracovat. S druhou střihačkou to bylo jednodušší. Té se prostě řeklo, že musí druhý den stříhat film. Bylo jisté, že ráno zavolá a dá na vědomí, že je nemocná. To jsem mohl pracovat i přes den. Nemoc většinou skončila v okamžiku, kdy jsem film dokončil. Nutno dodat, že obě dámy pracovaly na půl úvazku, respektive se po týdnu střídaly. Když měly dělat nějakou nepopulární práci, tak se vždy snažily, aby to jako připadlo na příští týden, tedy na kolegyni. Výsledkem bylo, že nedělaly skoro nic. Většinou jsem to musel odpracovat já po nocích. Abych to ukončil, zbývá jen dodat následující. Obě dámy se nikdy nenaučily opravdu stříhat film, maximálně nějakou krátkou aktualitu, kde se nějak ztratilo, že vlastně nic neumějí. Přesto je Bavorská televize po léta zaměstnávala. Ta stále nemocná pak odešla v okamžiku, kdy se objevila nová technika - video. To už bylo i na ni moc, a tak se s televizí rozloučila. Dostala dokonce odstupné. Ta druhá dáma musela po několika dalších letech sice jednoho dne studio opustit, ale ne Bavorskou televizi. Směla dále pracovat v Mnichově, pochybuji, že se její pracovní schopnosti podstatně pozměnily, ale pravdou je, že tam pracuje dodnes. Já tam pracovat nesmím, protože moje nedostatečné zkušenosti by mohly ohrozit chod vysílání. To není vtip, já to mám v podstatě černé na bílém. Ten papír není ani tak starý, dostal jsem ho do ruky v roce 2007. To, že jsem pro tuto televizní stanici s přestávkami, ale přeci jenom skoro 25 let pracoval, na věci nic nemění, spíše je to považováno za argument.

A to vše právě začalo již tehdy, ve Vídni, ve studiu Bavorské televize. Dobře, že jsem to netušil. Ale asi je to jedno, dělal bych stejně zase vše podle svého. Takže ty dámy mne neměly zrovna v lásce. Má přítomnost je jaksi ponižovala a jak jinak, z té situace může pomoci jenom intrikování, měly na to dost času, z mého hlediska také za to pobíraly plat. Jednoho dne tedy dosáhly toho, že jsem do studia nesměl. Peter proti tomu nic nezmohl a ani nechtěl, musel by válčit s ředitelem, ale to nebyla jeho silná stránka, rád byl s ním zadobře. V té době jsem však dělal prakticky jenom pro Bavorskou televizi. Termíny a požadavky od jiných nebylo možné akceptovat, nikdy jsem nevěděl, kdy mne bude zapotřebí, v podstatě jsem měl pohotovost 24 hodin. Takže jsem byl zase bez práce. Vlastně jenom proto, že jsem moc a dobře pracoval. No budiž. Pomalu jsem si na to zvykal.

Přesto se ale chci zmínit o svém největším společenském úspěchu, za který musím Bavorské televizi poděkovat. Byl jsem na pověstném Plese v opeře ve Vídni. Tisíce se o to snaží, je to jejich celoživotní sen, tisíce jsou ochotni za to zaplatit značné částky a také skutečně platí. Ženy sní o krásných šatech, ve kterých vstupují na parket. Muži zase o tom, se ve fraku přimíchat k prominentům a jeden večer být v té nejlepší společnosti. Já jsem tehdy měl na sobě jenom smoking, ale za svou přítomnost jsem byl placen. Byl tu ještě jeden rozdíl. Ti ostatní si většinou frak museli půjčit, ve Vídni je na to mnoho specialistů připraveno, jde o největší obchod roku. Já se procházel ve vlastním smokingu. Byl jsem na to hrdý. Hlavně proto, že byl skoro čtrnáct let starý a stále mi dobře seděl. Tehdy po maturitě se měl pořádat bál, já chtěl imponovat, tak jsem si smoking pořídil. Bál se ale nekonal a premiéra se odehrála až zde ve Vídni. Slušel mi, vypadal jsem dobře a důležitě. Hlavně proto, že jsem měl v ruce vysílačku, pořád s ní mluvil. Stejně tak jako páni od státní policie, kteří se starali o bezpečnost prominentních hostů. Pro ostatní, ale i pro ně samé jsem k nim patřil. Bylo to velmi praktické, nikdo mne nezastavil, ať už jsem šel kamkoli, třeba i do prezidentské lóže, kam jsem omylem zabloudil. Zabloudit v opeře je lehké, potýká se s tím každý. Je zde mnoho chodeb a chodbiček. Jsou tak úzké, že se jimi jeden musí prodírat, vlastně by měly být jednosměrné, ale to nejsou. Vypadá to vše jako v obchodním domě v první hodině výprodeje. Dochází často ke společenským nehodám. Pánové, kteří chtějí dát dámě přednost, nemají šanci, často jsou postrčeni davem, když mají štěstí, tak alespoň správným směrem. I mně se něco podobného přihodilo. Galantně jsem se snažil uvolnit cestu manželce jednoho ministra. Okolí to pochopilo jinak, ona byla zastavena a mne dav přitiskl na její dobře formované popředí doprovázené velkorysým výstřihem. Nemohl jsem si stěžovat, jenom snad na to, že ten korzet umožňující tento velkolepý pohled byl poněkud tvrdý. Byla uspokojena mou dobrou výchovou, snažil jsem se jí dívat jen do očí. Dokonce rukou zastavila muže z osobní ochranky, který naznačil, že je ochoten ji osvobodit, asi se bála, že by za těchto okolností mohl být více dotěrný, než jsem byl já. Pozorovala mne s úsměvem, já jsem se snažil zůstat společenský a raději se nehýbal, nechtěl jsem prostě zneužít situace. Posléze dav uvolnil naše sevření a já jí byl opravdu schopen dát přednost. Zahlédli jsme se ještě několikrát, vždy se zábavně pousmála a pokývla mi hlavou. Jak vidno, bylo to pro mne nezapomenutelné setkání, ale za to jsem nebyl placen.

Mou povinností bylo koordinovat práci tří kameramanů. Dohlížet na to, aby měli vždy nové kazety s filmem, a odebíral jsem jim ty natočené. Tehdy jsme ještě točili na film, největším problémem bylo právě měnit film v kazetách. Měl jsem na to jednoho asistenta, který to uměl perfektně a stačil ty tři kamery zásobovat neexponovaným filmem. Doslova to uměl poslepu. Film se vyměňoval v takovém černém pytli, kam se nesmělo dostat světlo. Byl opatřen dvěma rukávy a vše se odehrálo po paměti a jen citem. Byl jsem odpovědný i za to, že materiál pravidelně opouštěl operu a dostal se k vyvolání do laboratoře. Vše mělo být k ránu vyvoláno. Podle plánu jsme měli v ranních hodinách také opustit Vídeň směrem na Mnichov. Do nedělního večera pak dokončit celou reportáž o délce 45 minut. Ples v opeře se koná vždy poslední čtvrtek v únoru. Mnoho času jsme tedy neměli. Takže popravdě řečeno, můj celkový dojem se opravdu rovnal atmosféře obchodního domu při výprodeji. Ten film jsme skutečně v neděli večer v Mnichově dokončili. Nestříhal jsem ho sám, s jednou kolegyní, seděla ve vedlejší střižně, Peter pobíhal sem a tam. Jak jinak, ta kolegyně byla také z Prahy a také emigrantka. Vše jsme společně zvládli, kolem desáté se už reportáž vysílala. Byl to celkem úspěch, tedy všichni odpovědní byli spokojeni.

Je tu ještě jedna vzpomínka, tak typická pro vídeňskou atmosféru. Několik dnů před bálem jsme měli schůzku u ředitele Vídeňské opery. Přišli jsme včas, ale sekretářka nás prosila o chvilku strpení a zdůraznila, že pan prezident je právě u ředitele a ten má pochopitelně přednost. Proti tomu se opravdu nedá nic namítat. Udělali jsme si pohodlí a uvažovali o tom, co zde prezident hledá či co se muselo stát, že on přišel sem a ne naopak, aby si ředitele pozval. Bylo nám i jasné, že to může dost dlouho trvat. Pojednou se však otevřely dveře ředitelovy pracovny a nám neznámý muž vyšel, krátce se rozloučil se sekretářkou a odešel. My zůstali sedět, prezident to nebyl, toho jsme znali dost dobře. K našemu údivu nás ale sekretářka pozvala dovnitř, otevřela dveře, krátce nahlásila, to jsou ti pánové od televize a ustoupila stranou. Bylo nám to divné, s prezidentem jsme ani mluvit nechtěli. K našemu překvapení byl ředitel sám, prezident nějak zmizel. Na nic jsme se neptali, ale bylo nám to podivné. Rozluštění nám dala při odchodu sekretářka. Opatrně jsme se ptali, kdo to jako byl před námi u ředitele. Prezident Spolku přátel Vídeňské opery, zněla odpověď. Dala i najevo, že nechápe, jak může zůstat někomu tak důležitá osobnost neznámá. Přesto jsem si do paměti nezapsal toho pána, ale spíše další fasetu vídeňského způsobu nahlížení na svět.

To mne přivádí na myšlenku se zmínit ještě o jednom fenoménu, který je pro Vídeň typický. Je to takový zvláštní postoj ke všemu cizímu, ke všem, kteří pocházejí odjinud. Je těžké to popsat, není to vyslovená nenávist nebo odpor. Není to ani povýšenost pramenící z pocitu nadřazenosti. Možná, že to souvisí s jiným jevem, který jsem objevil. Nikdy jsem se nezbavil dojmu, že zde ještě v podvědomí existuje monarchie, že jaksi ještě ne všem došlo, že Rakousko je v podstatě malá zem. Neutrální, svým způsobem rozmanitá a krásná, ale přes to všechno ne tak důležitá, jak by si to jeden přál. I tehdejší kancléř Bruno Kreisky stále snil o tom, že Vídeň je středem Evropy. Já osobně si myslím, že byl o tom dokonce přesvědčen. Musel to být pro něj šok, když k jeho uchu dorazila informace, která je v podstatě neuvěřitelná, zní jako vtip, ale je údajně pravdivá. Americký prezident Jimmy Carter byl na návštěvě ve Vídni. Všeobecné pozdvižení, Vídeň byla na pár dnů středem světa. Asi tak za tři týdny došel do Bonnu, tehdy sídla vlády Německé spolkové republiky, dopis s podivným obsahem. Byl odeslán z Bílého domu ve Washingtonu, vedoucí kanceláře prezidenta v něm vyjadřoval poděkování za příjemný pobyt ve Vídni. Já osobně této události věřím, a to na základě jiné, pro mne trochu nepochopitelné skutečnosti.

Rakouská televize vysílala rozsáhlý seriál věnující se dějinám republiky. Bylo to opravdu veledílo, zcela profesionální, i když trochu zdlouhavé, vypovídalo tam mnoho pamětníků, snad to byli všichni, kteří někdy něco kdesi viděli a slyšeli. Ale to je věc názoru. Pozoruhodné však bylo, že, pokud si dobře pamatuji, celé tři díly věnované prvním dnům po skončení války, respektive příchodu Američanů, byly naplněny stížnostmi. Každý se rozčiloval nad tím, že ti G.I. a jejich velení potřebovali celé tři dny, aby přišli na to, že Rakušané jsou Rakušané a Němci jsou něco docela jiného. Bylo tedy absolutně urážlivé vojáky obou národností společně zavírat do stejného tábora pro válečné zajatce. Já bych se na to díval spíše s ironií. Pro to však nemá obyvatel alpské republiky žádné pochopení. Obávám se, že do dneška. Já si jistě dokážu představit, že by bylo tehdy velice těžké najít jednoho amerického vojáka, který by věděl, že se Hitler vlastně narodil v Rakousku a že většina pohlavárů SS odtud také pocházela. Tedy žádný důvod, proč neházet všechny do jednoho pytle. Přesto pak skutečně došlo k oddělení těchto dvou společenských skupin hovořících stejnou řečí. Že by však dějinná fakta byla zcela neznámá v zemi samotné, o tom pochybuji. Kupodivu však koluje mínění, že Hitler byl Němec a Beethoven Rakušan. Slýchával jsem to často od domácích, v různých variantách, ale nikdy jsem si nebyl jistý, zda to je vtip či myšleno vážně. Jistě to však nebyla ironie poznání.

Jednou jsem byl přítomen veřejné televizní diskuzi také trochu na toto téma. Jeden profesor historie tam vykládal, že tehdy, když Hitler přijel do jím „osvobozeného“ Rakouska, byl fanaticky vítán jen několika tisíci pomatených Vídeňáků, tedy zanedbatelnou menšinou. Existuje filmový materiál z té doby. Bylo to na náměstí Hrdinů ve Vídni. Vždy je k tomu dodáváno, že se tam sešlo asi 300 000 lidí. Neudržel jsem se a s obvyklou ironií jsem se optal, zda je možno i nadále považovat 300 000 občanů Rakouska za zanedbatelnou menšinu. Má předtucha se jen potvrdila, odpověď jsem nedostal, spíše jsem pocítil, že mnozí uvažují o tom, zda by mne neměli vyhodit, protože ruším pokojné vyprávění pohádek, které se tak dobře poslouchají.

To vše však nic nemění na tom, že hlavním zájmem zbývajícího světa je právě rakouská neutralita. Veřejně zde tak mohou sídlit a pracovat veškeré tajné služby. Zásadou Rakouska je, pokud neoperují proti nám, je vše v pořádku. Sám jsem se o tom mohl na vlastní kůži přesvědčit. Pochopitelně to nebyla jediná oblast využívající neutralitu. Mnoho mezinárodních vztahů se zde mohlo vyvíjet a uskutečňovat, a to ze všech možných oborů lidské činnosti. Vídeň se radovala, ale také žila z těchto návštěvníků. Ale právě, byli to lidé, kteří přijížděli a zase odjížděli, mnozí zůstali déle, několik let zde žili a hlavně zde zanechali peníze. Přicházejí ale také jiní, ti zde chtějí žít, budovat si existenci. Pochopitelně jsou i tací, kteří zde žijí již mnoho let. Správný Vídeňák ale nedělá rozdílu. Měli jsme sousedy, mladou rodinu, oba tak kolem třicítky, dvě děti. On se zamiloval a vzal si Jugoslávku. Teda tehdy, za „starých“ časů to byla Jugoslávka. Rodina se ho zřekla. Nemohla přenést přes srdce, že si vzal cizinku. Pošpinil čest pravé vídeňské rodiny. Jeho dědeček totiž pocházel z Maďarska a babička byla ze Slovenska. No, normální člověk má co dělat to pochopit. Já jsem to studoval deset let. Přesto mám o všem jenom ponětí. Více o tom věděl profesor Ringl, byl často od nás zván k rozhovoru před kamerou. Ten to všechno krátce popisoval takto: Rakušáci, a speciálně Vídeňáci, vždy pronásledují jinak myslící. Nebylo možno jinak, než s ním souhlasit.

Proniknout do typické vídeňské společnosti není lehké. Někdy k tomu pomůže náhoda. Mně se něco podobného stalo. To už jsme se přestěhovali, ta Polka potřebovala peníze a byt prodávala, a bydleli v domě, kde většina bytů byla koupených. Nebyl to žádný luxus, ale přeci jenom, jak se říká, bydlela zde střední vrstva. A teď byla rušena přistěhovalci se dvěma dětmi. Ty děti jsou pro domácí největší zlo. Běhají třeba v parku po trávníku, kde je to dovoleno jenom psům. Ostatně pak se může i stát, že ti psi jsou z toho nervózní, brání se kousáním a rodiče dětí pak otravují stížnostmi anebo dokonce běží k soudu. To bývalý příslušník monarchie vůbec nechápe. Tak se třeba stalo, že pes jedné bývalé divadelní hvězdy již potřetí zle pokousal dítě, a majitelka musela třikrát před soud. A nejen to, musela dokonce zaplatit bolestné. Asi tak 20 eur. Někdo se sice v novinách zmínil, zda by nebylo lepší toho psa nechat uspat, ale zachránilo ho jen to, že to napsal pod pseudonymem.

Ale vrátím se k našim dětem. Velice často si hrály s ostatními na dvoře. Pochopitelně zde nevládl klid, ale také ne řev. Ten se ale ozýval z jednoho okna do dvora. Zlostný ženský hlas nabádal k pořádku. Netrvalo dlouho a já jsem zjistil, že se tak stává, jenom když jsou tam naše děti. Je pochopitelné, že ta paní nás nezdravila. Vrcholem bylo jedno sobotní ráno. Žádný z nás neměl nic důležitého na práci, a tak jsme se ještě kolem deváté váleli v posteli. Tuto idylu přerušil domovní zvonek. Jdu otevřít a tam stojí tři policisté. Oni v uniformě, já v pyžamu. Uznal jsem přesilu a zdvořile se otázal, zda jim můžu s něčím pomoci. Dívali se nějak nevěřícně. Kvůli tomu pyžamu to nemohlo být, jistě viděli za svého života ledacos. Pak se jeden osmělil a neurčitě řekl: „My tu máme stížnost… prý tu děláte rámus.“ Už z jeho tónu bylo jasné, že tomu ani sám nevěří. Určitě také nezazvonili hned a pokoušeli se najít ten kritizovaný rámus. „Slyšíte něco?“ optal jsem se opatrně a otevřel dveře dokořán. Ještě jsem ustoupil stranou a jako by je zval dovnitř. Hned zvedli ruce, jako že to není nutné. „Někdo vám zavolal?“ optal jsem se neurčitě. Nepotvrdili to přímo, jen lehce přikývli. Služební tajemství. Abych je více netrápil, neřekl jsem nic, jen ukázal nahoru, jakoby směrem k bytu té dámy. Byli mi vděční a jen lehce přikývli. Tak jsem jim popřál hezký den a klidnou službu. Spokojeně odešli, ale já byl naštvaný. Hlavně proto, že jsme v té době měli již rakouské občanství a to zajímalo každého, jenom ne právě Vídeňáky.

Domovník se k nám choval celkem slušně. Jak jsem se později dověděl, myslel si, protože jsem pořád jezdil autem, že jsem řidič, a automaticky mi tykal. Nijak mi to nevadilo, byl přátelský. A pak přišel den, který jakoby zázrakem vše změnil, kancléř Sinowatz odstoupil. A já jsem se sice nestal jeho nástupcem, ale byl jsem při tom, když Franz Vranitzky převzal vedení republiky. To bylo tak, čekal jsem s kamerou, tak jako ostatní, v jakémsi předpokoji velkého sálu, kde si to oni dva mezi sebou vyřídili a pak měli předstoupit před objektivy zastupující svět a sdělit všem, že se jako dohodli. Místnost byla malá a já měl obavy, že se mi nepodaří udělat záběry, které by se lišily od ostatních. No, byl jsem hrdý na to být vždy něco jiného. A pak mě to napadlo. V rohu stál malý stolek, na který by se dalo, jak jsem doufal, bez problémů vyskočit, a tak mít záběr, jak ti dva doslova stojí před tím lesem kamer a fotoaparátů. Dveře, které se měly otevřít, byly po straně, takže nebylo důvodu se strachovat, že by to nefungovalo. Věděl jsem, že na mne bude každý fotograf a kameraman naštvaný, protože budu stát v obraze. Ale co by jeden neudělal pro exkluzivní záběr, byl jsem za to také placený. Pochopitelně, že jsem to nemohl vyzkoušet. Tiše jsem vše vysvětlil svému asistentovi a dělali jsme, že máme něco důležitého k vyprávění, pak jsme jako opravovali na tom stolku kameru a vůbec se tvářili tak, jako bychom byli trochu natvrdlí a nepostřehli, že vlastně stojíme na špatné straně. Všichni to tak naštěstí přijali, ale měl jsem obavy, že to naše divadélko dlouho nevydrží. Zachránil nás budoucí kancléř, byl to muž činu, asi neměl chuť se tam uvnitř dlouho vybavovat, dveře se otevřely a nějaký tajemník naznačil, teď vyjdou ven. Pokoušel jsem se hrát zmateného a naznačil snahu přejít na správnou stranu. Ale Vranitzky mne opět zachránil a objevil se ve dveřích. Koukal jenom na ty kamery vepředu, mne nepostřehl a za ním kráčející Sinowatz zrovna tak. Já vyskočil na ten stolek a začal točit. Pochopitelně se hned ozvaly výkřiky od kolegů, stál jsem opravdu v obraze. Oba ti pánové na to reagovali, otočili se ke mně, podívali se mi přímo do objektivu, pěkně se usmáli, pak se poněkud rozestoupili, abych mezi nimi mohl projít. Seskočil jsem ze stolu, poděkoval jim, oni odpověděli, já prošel mezi zuřícími kolegy a raději rovnou zmizel. Více jsem nepotřeboval, měl jsem přeci exkluzivní materiál. Jel jsem do studia, materiál sestříhal, redaktor ho opatřil textem. Pak jsme tu zprávu přehráli do Hamburku a já v klidu jel domů.

Tam jsem se dověděl, že jsem byl k vidění v televizi, jak se tak zdravím s tím starým a novým kancléřem. Pokládal jsem to za zábavné, nic víc. Druhý den jsem měl dopoledne volno, manželka šla nakupovat a já se ještě povaloval. Zanedlouho se vrátila celá rozrušená a skoro lapala po vzduchu, takový malý šok. Když jsem konečně pochopil, co se odehrálo, bylo to fakt na infarkt. Šla z nákupu a na chodníku stála spolu s dalšími dvěma ženami z našeho domu ta dáma, která si na nás pořád stěžovala. Stála otočena zády k mé ženě, která to pokládala za štěstí. Když se vzdálenost zkrátila asi tak na tři metry, dáma se otočila, na jejím obličeji se objevil úsměv a typicky vídeňsky k němu dodala: „Dobré ráno, milostivá paní. Jak se vám daří?“ Moje žena se tak vyděsila, že málem upustila tašky s nákupem, a z posledních sil zdvořile odpověděla. Ta dáma jí dokonce ještě otevřela a podržela dveře. Trochu jsem tušil, že by to mohlo mít něco společného s mým včerejším výstupem v televizi. Ale potvrdil mi to teprve až náš domovník. Potkal jsem ho cestou ke garáži. Jako by na mne čekal, pochopitelně mi najednou vykal, ptal se, jak se mi daří a hrdě ukazoval noviny, kde jsem měl také tu čest být na jedné z fotografií.

I tak tedy může jeden vstoupit do vídeňské společnosti. Pochopitelně, že jsou mnozí, a určitě většina, kteří se takto nechovají, hlavně mladá generace. Jenže já zde hovořím o pravém Vídeňákovi, a ten se tak chová.

Ale to všechno se událo dříve či později, já byl teď nezaměstnaný, a to i přes tu úspěšnou reportáž o Plesu v opeře. Ostatně nebyl to jediný dobrý film, na kterém jsem v Bavorské televizi spolupracoval. Už nevím, jaká náhoda mne přivedla ke kontaktu se Spojenými národy ve Vídni. Každopádně tam seděla Ruth. Také narozená v Praze, emigrantka do Kanady. Pak se nějakým způsobem dostala právě k OSN ve Vídni. Pracovala tam v tiskovém a propagačním oddělení. Měli zde také velké profesionální studio a vůbec vše, co k tomu patří. Ukázalo se, že bych zde skutečně mohl externě pracovat. Nejzajímavější na tom všem bylo - to mi ukázala jako první - že vše zde bylo beze cla a bez daní. Takže sklenka whisky u vždy plně obsazeného baru byla za babku a o tom sendviči k tomu ani nemluvě. A k tomu všemu byl plat nezdaněný, vyplácel se přímo v budově hotově. Neznám nikoho, kdo by tomu všemu odolal, takže je logické, že jsem souhlasil. Z ničeho nic jsem tedy pracoval pro OSN.

Budova ve Vídni je impozantní, její poloha nedaleko Dunaje velkolepá, opravdové panoráma. Ten, který si to vše vymyslel, nezapomněl na nic. Vše působí velkoryse. Jako by zde stála důležitost sama, byť jen z betonu, oceli a skla. Budí úctu. Když jeden vstupuje dovnitř, přimíchá se i určitá pokora. Tím to ale končí, tedy tím vstupem. Najednou se jeden octne v labyrintu chodeb, trvá týdny najít ten bar a potom cestu nazpátek do kanceláře, pokud má ještě chuť nějak pracovat. Potkal jsem zde mnoho těch, kteří velice rychle zvládli to prvé, ale nevyrovnali se s tím druhým. Bylo to aspoň regulováno tím, že bar měl zavírací hodiny. Mám dojem, že fungoval od poledne do dvou a pak od čtyř do pozdního odpoledne, tedy začátku večera. Nejlepším příkladem byl můj šéf. Byl to Brit. Možná, že i z Irska, ale to pro mne nehrálo žádnou roli, mluvil celkem srozumitelnou angličtinou a to mi stačilo. Velmi brzo jsem pochopil, že byl strašně nerad obtěžován otázkami, vlastně celkově prací samotnou. Nebylo také divu. Jak jsem později zjistil, dostával něco přes 20 000 dolarů měsíčně. Nemusel je zdaňovat a to možná nějak v podvědomí zapůsobilo, že nikdy nepřišel na myšlenku pracovat. Proč taky, peněz měl dost. Přicházel kolem deváté, tvářil se nerudně, nechtěl nikoho vidět a do telefonu se hlásil tak, že si jeden hned musel myslet, že obtěžuje, protože volaný je zavalen prací a nemá žádný čas. Jeho nálada se zlepšovala v souvislosti s pohybem hodinových ručiček. Čím více se blížily dvanácté, tím více se držení těla jaksi uvolňovalo a i obličej vyzařoval určitou spokojenost. Ti, kteří ho neznali, se na to nachytali a pokusili se ho oslovit. Kardinální chyba, hlavně, když to vypadalo, že by ho chtěli zaplést do delšího hovoru. Netušili, jak pevné termíny tento muž měl. On sám to pokládal dokonce za zásady. Přesně deset minut před dvanáctou musel totiž opustit kancelář, železný zákon každého pracovního dne. Přesně tak dlouho bylo nutno mašírovat dlouhými chodbami, použít správného výtahu, aby jeden nakonec zaujal stoje místo u barového pultu. Ten, kdo přišel později, se musel spokojit se druhou, třetí nebo dokonce čtvrtou řadou. Ano, zde se pilo vestoje. Na jedné straně tradice, na druhé straně zcela praktické opatření, jeden nemohl spadnout ze židle, byl zavčasu varován, že to s tou vertikální polohou nějak nefunguje. Musím se přiznat, často jsem ho doprovázel, když jsem se zpozdil, musel jsem stát za ním.

Jsem sice v podstatě člověk, který je v životě ze zásady vždy proti ustálenému, ale mnohdy jsem i pro, nakonec chci mít také něco ze života. Netrvalo dlouho a osvojil jsem si tento celkem monotónní pracovní rytmus. Nejdříve sklenku whisky, kterou jsem tak jako ostatní po malých douškách vychutnával. Nutno podotknout, zde se nescházeli alkoholici, ale rozvážní muži přemýšlející a rozhodující o životě druhých. Nechtěl jsem kazit tuto povznesenou atmosféru a snažil se chovat jako jeden z nich. Když jsem tedy vychutnal poslední kapku životní filozofie, objednal jsem si housku s rostbífem. Byla servírována otevřená, očekávalo se, že si každý maso osolí a opepří podle chuti. Bylo nutno ji rozvážně pozřít, ne aby si někdo myslel, že je to z hladu. Poté nastalo dilema. Objednat si další sklenku nebo přeci jenom kafe. Já jsem si dal většinou kafe, nebyl jsem tak dobře placen, peníze jsem dostával jen za hotovou práci.

Zajímavé bylo pozorovat, že i zde vládne přesná hierarchie důležitosti a také důvěry. Nováček této společnosti musel hlasitě a srozumitelně objednat. Žádané bylo poznamenáno na lístek a ten skončil ve speciální sklenici, která byla postavena před dotyčného na pult nebo alespoň směrem, kde stál. Lístek či lístky se později proměnily v účet. Za normálních okolností jeden zaplatí, když odchází, i zde to bylo částečně tak. Ale i tento úkon podléhal určitému rituálu. Pokud se zde někdo objevoval častěji a jeho tvář se stala známá, stála jeho sklenička s budoucím účtem již ne na stole, ale decentně v rohu pod vlastním barovým pultem. Ne každý tedy viděl, kolik lístečků se tam již nashromáždilo. Jeden pak zaplatil jaksi inkognito. Po pár týdnech docházelo ke změně, jeden neplatil hned, dosáhl tak vyššího společenského stupně. Vyčkal prostě, až o to byl decentně požádán. Podle mého pozorování existovala určitá hranice pro dlužené částky. Její přesnou výši jsem ale nevypátral. Pokud se jeden necítil ochoten platit, řekl jenom: „Zítra.“ Muž za pultem pokývl, ale zítra znamenalo zítra. Bylo však možno dosáhnout ještě vyššího společenského postavení. Jeden mohl sám rozhodnout, kdy má chuť platit. Prostě se občas mimochodem zeptal, kolik se toho už nashromáždilo. Suma se zaokrouhlila, ke všeobecné spokojenosti vyplatila a vše bylo v pořádku. Myslím, že bylo obvyklé přikročit k tomuto obřadu tak jednou za čtrnáct dnů, ale i měsíc byl akceptován. Musím se pochválit, i já jsem dosáhl tohoto stupně. Dokonce ho i vylepšil. Protože se mé objednávky nikdy nelišily, stačilo, abych po svém příchodu jenom pokývnul hlavou k barmanovi a on mi podal skleničku whisky. Když byla prázdná a já opět kývnul, dostal jsem svou housku. Poté přicházely v úvahu jen dvě možnosti. Opět kývnout, to znamenalo, že si přeji kávu, nebo zavrtět a kývnout a tím naznačit, že si dnes dám ještě jednu skleničku.

Popisuji tento rituál jenom proto, protože byl vlastně určitou pracovní náplní, takže by nebylo spravedlivé se o něm nezmínit. Stejně nespravedlivé by však bylo zamlčet, že zde popisuji celkem malou ohraničenou skupinu, která patřila, jak se říká, k hornímu podlaží. Tvořila tak deset procent osazenstva této honosné budovy. Ten zbytek, přesně tak, jak je všude ve světě obvyklé, opravdu pracoval. Obětavě, s nadšením a s plnou odpovědností. Sebekriticky se oceňuji tak, že jsem asi tak pětinou náležel k té společnosti u baru, zbývající čtyři pětiny pracovaly. Celkem se zde pohybovalo více než dva tisíce lidí, seděli ve stovkách kanceláří. Mnohé byly ale prázdné a já si stále pohrával se zajímavou myšlenkou, která mne fascinovala. V podstatě ne každý znal každého, byla zde řada organizací, které nic nevěděly o existenci či pracovní náplni těch ostatních. V podstatě by nebyl problém se v jedné takové prázdné kanceláři usadit, na dveře dát jmenovku a nějaký název. Nikoho by to nepřekvapilo, možná, že by si toho také nikdo nevšiml. Nevyřešeným problémem pro mne zůstalo, jak se dostat na výplatní listinu. Tak jsem se nikdy nepokusil tento nápad uskutečnit.

Měl jsem se podílet na filmu, který by návštěvníky seznámil s celou strukturou OSN sídlící ve Vídni. Každý den přicházeli turisté a i domácí či školy, aby trochu nahlédli do zákulisí tohoto monstra. Na začátku se jim měl promítnout film, který by zodpověděl věčně se opakující a neměnné zvědavé otázky. Film byl na samém počátku svého vzniku, existoval scénář. Překvapilo mne, že jeho autoři jsou z českého Krátkého filmu. Tedy zase tak moc jsem se nedivil, Ruth se přeci narodila v Praze a podala mi logické vysvětlení, že se jedná o spolupráci. Přijal jsem to a zeptal se, kdo jako bude se mnou spolupracovat nebo já s ním. Jednalo se o tři pány. Respektive dva a jednoho kluka. Produkční, režisér a jeden mladý asistent kamery, který zde mohl vystupovat jako kameraman. No, a oni brzo přijedou na pár dnů, ale ten kameraman může zůstat déle. Zdálo se mi to podivné, ale raději jsem se věnoval scénáři. Nepotřeboval jsem dlouho, abych došel k přesvědčení, že je v podstatě nepotřebný. Ruth mi vysvětlila, že to je jen tak pro formu, musel být napsán, protože jinak by se nedala uzavřít smlouva. Naznačila ale, že můžu pochopitelně napsat nový a potřebný. Spokojil jsem se s tím, a využil tak času do příjezdu spolupracujících kolegů. Skutečně se za pár dní objevili, ale o práci však neprojevovali žádný velký zájem. Všichni mluvili jenom česky, produkční se ve Vídni vůbec nevyznal, režisér souhlasil s novým scénářem, aniž by ho četl, ani by nemohl, byl v angličtině, kterou neovládal. Jedině ten kluk byl žhavý točit, proč ne, v Praze byl jenom asistentem. Ti dva se do ničeho nepletli, tak za tři dny odjeli stejně zpět do Prahy. Trvalo pár týdnů, než jsem film dokončil. Musel jsem vždy čekat na toho kameramana, přijel vždy na pár dnů, začal jsem pak raději točit sám, jinak bych nebyl nikdy hotov. Když jsem film konečně mohl promítnout svému šéfovi, byl jsem sám rád, že se mi to povedlo. Byl strašně šťastný, dokonce zapomněl, že se blíží dvanáctá. Já jsem totiž jako průvodní hudbu zvolil Take Five. Davida Brubecka miloval, bylo to to nejlepší, co jsem pro něj mohl udělat. Od té doby jsem také mohl u baru stát vedle něho, občas mne i pozval a vedle toho jsem měl privilej se ho občas i na něco zeptat mimo tyto pracovní hodiny. Ten film nebyl špatný, ještě dlouhá léta jsem slyšel, že je stále promítán. Jak je tomu dnes, nevím, sám jsem se ho nedávno zhlédnul, myslím, že by obstál i dnes.

Ty týdny práce však přinesly i něco jiného a ne zrovna radostného. Nejdříve jsem si myslil, že ti pánové od Krátkého filmu jsou prostě přátelé od Ruth a ta se snaží jim umožnit si občas vyjet na Západ. Pár dní si odpočinout od komunismu, který tehdy ještě v Praze vládl. Jejich občasné návštěvy ve Vídni však jako malé kamínky dávaly vzniknout mozaice, která podávala zcela jiný obraz. Jejich první kroky po příjezdu vedly totiž vždy na české velvyslanectví, mnohdy trvalo dva tři dny, než k nám vůbec přišli. Objevovaly se scénáře, které se nemusely realizovat. Po několika týdnech, možná, že to trvalo i dva až tři měsíce, jsem dospěl k názoru, že ti dva mají vedlejší zaměstnání. Krátce, pracovali pro Státní bezpečnost. Co bylo jejich hlavním povoláním, nevím, trošku toho o filmu věděli, ale to bylo všechno. Nějak jsem se s tím vyrovnal, pracoval jsem většinou na věcech, se kterými neměli nic společného. Scénáře jsem si psal sám, točil a stříhal také. Byl jsem svým pánem, byl jsem spokojený a i ostatní byli spokojeni se mnou. Dokonce i můj šéf, ještě nikdy nebylo jeho oddělení tak aktivní, dostávalo se mu za to pochval. Vznikla tak řada instruktážních filmů pro rozvojové země, většinou podle požadavku Agentury pro atomovou energii. Ke konci jsem pak začal pracovat na instruktážním filmu pro bezpečnostní službu OSN.

Nikdy jsem se při své práci tak nepobavil. Chtěl jsem, aby film začínal tak, jak začíná den v budově OSN, vztyčováním vlajky. Domluvili jsme se na ráno, aby to jako nerušilo předpisy, vlajka je vlajka. Čekal na mne poručík se čtyřmi statnými muži v uniformě. Dohodli jsem se, že vypochodují z budovy, zamíří ke stožáru a vytáhnou vlajku nahoru. Prostě tak jako každý den. Stávalo se to kolem osmé, já přicházel asi v devět, takže jsem nikdy neměl příležitost tuto ceremonii zhlédnout. Všichni zaujali domluvená místa, já také. Spustím kameru a zakřičím obvyklé: „Aktion!“ Dveře budovy se otevřou a já zírám a nevycházím z překvapení. Ti v uniformě se nonšalantně vykolébají ven a celkem elegantním krokem si to zamíří ke stožáru. Ten krok byl skoro taneční, nebylo ani divu, ti muži měli černou pleť. Byl jsem skoro šokován, zapomněl jsem zastavit kameru, jenom křičel: „Stop, stop!“ Ukázalo se, že ti dobří muži v uniformě v životě nepochodovali a s tou vlajkou zacházeli jako s mokrým prádlem, které je nutno pověsit, aby uschlo. Jediný, který uměl pochodovat, byl ten poručík, pocházel z Indie a naučili ho to Britové. Uměl to opravdu pěkně. Nezbylo, než určit choreografii, ukázat, jak se vytahuje vlajka, aniž by na začátku vypadala jako chumel. Poručík mi slíbil, že to bude s nimi celý den cvičit, a my se pokusíme to zítra natočit. Celý den se všichni návštěvníci procházející kolem divili, co se to tady děje. Poručík byl tvrdý, honil je tam skoro až do večera. Vyplatilo se to, druhý den jsem tu scénu bez problémů natočil.

Ne jinak tomu bylo při natáčení cvičné střelby. Ukázalo se totiž, že z těch asi čtyřiceti policistů smí jenom zhruba deset nosit zbraň. Sloužilo to opravdu bezpečnosti nejen jich samých, ale i okolí. Poručík pro mne vybral toho nejspolehlivějšího, ale trnul hrůzou, že by i on byl schopen mne náhodně zastřelit. Stál neustále vedle a dával mu zbraň do ruky jen na ty vteřiny, když jsem to potřeboval. Všechno dobře dopadlo a poručík si oddychl, bylo to asi to nejtvrdší nasazení v jeho služebním životě. Podobných situací bylo mnoho, ale na konci z toho byl opravdu dobrý instruktážní film. Nikdo se ani nezlobil, že se už při jeho natáčení kupodivu také něco naučil.

Na jednu nepříjemnou záležitost jsem ale zapomněl. Tedy když jsem budovu OSN popisoval, respektive její vnitřek. Jeden se tam musel pohybovat nejlépe v botách s koženou podrážkou a s klíčem v ruce. Nevím, zda se již tehdy pídilo po nových zdrojích energie, pokud ano, tak ty chodby zde byly dobrým příkladem. Prostě, když tak někdo šel po chodbě a myslel si, že na tom není nic zvláštního, mýlil se. Poučen byl, pokud si sáhl na kliku dveří, což musel neustále, protože zde bylo mnoho dveří, ocelové kolosy, měly sloužit v případě požáru jako dělicí přepážky a zábrany. Takže člověk sáhl na kliku a dostal ránu, protože byl opravdu nabit statickou elektřinou. Ale ne tak, jako když se stahuje svetr a lítají jiskřičky, ne, byla to opravdová rána, jeden cuknul, ať chtěl nebo nechtěl. Podle mých zkušeností kožené podrážky přeci jenom to nabití trochu zmírňovaly a s klíčem jsem se vždy vybil na rámu dveří.

V době, kdy jsem dokončil ten instruktážní film pro uniformované, se objevil opět problém, tak typický pro můj život. Vyšlo totiž najevo, že Ruth měla na rok jen určité množství peněz. Na normální produkci by to stačilo, tedy na to co jsem tvořil, ale nebyl jsem jediný, kdo potřeboval peníze. Největší část totiž byla vynaložena na spolupráci s Krátkým filmem, tedy Státní bezpečností. V té době jsem chtěl začít další díl instruktážního filmu, celkem tři byly v plánu, můj poručík z Indie se na ně těšil. Ukázalo se, že bych je musel točit zadarmo. Setkal jsem se se zástupcem šéfa bezpečnostního oddělení. Poznal jsem ho při natáčení a mnohokrát jsme spolu i postáli u baru. Nebyl zde stálým hostem, zavítal sem jen zřídka. Tentokrát jsme se setkali sami v jeho kanceláři. Byl Rakušák, a tak dobře věděl, co je neutralita. Ukázalo se, že má stejné podezření jako já. Nemohl ale nic dělat, ti pánové z Prahy se chovali korektně, nebylo známo, že by se něčím provinili, nebyly známé žádné aktivity jak proti OSN, tak proti Rakousku. Omluvil se, že pro mne nemůže nic udělat. Chápal, že za těchto podmínek nebudu dále pracovat. Bylo září, nové peníze budou až v lednu příštího roku. Bylo mu to líto, i jemu se film líbil a pokládal ho za potřebný, mám dojem, že byl promítán i v New Yorku. Dohodli jsme se, že se ještě později setkáme u baru, jakoby na rozloučenou. A tak jsem s ním vypil svou v životě poslední nezdaněnou skleničku whisky na půdě OSN.

Ve stejné době opustil Spojené národy i můj šéf. Nějak ho to postávání u cizího baru namáhalo. Hlavně ty zavírací doby. Koupil si vlastní bar na ostrově Ibiza. Všechno zařízení si obstaral ve Vídni a OSN mu zaplatila transport. To bylo tak. Nechal se naverbovat v zahraničí. To znamená, že mu Spojené národy zaplatily přestěhování do Vídně. A když se jako vracel domů, museli mu to opět zaplatit. Tak to stojí ve stanovách. Kolik kontejnerů smí jeden mít, tam nestojí. Myslím, že jich měl pět.

Tak jsem zase přišel o práci. Dělal jsem ji dobře, skoro všichni byli spokojeni. Nespokojeni byli zase právě ti, kteří nic nedělali. Pomalu jsem si na to zvykal. Ostatně v Praze to nebylo jinak, příznivců jsem tam také mnoho neměl. Trošku těch nezdaněných peněz jsem ještě měl, takže jsem to nebral moc tragicky. Ale kdybych tvrdil, že mne to nežralo, to bych lhal. Na řadě byl zase starý plán, jezdil jsem po produkcích, přál dobrý den, popíjel kafe, hovořil o počasí a jen tak mimochodem dal vědět, že u OSN již nejsem každý den, kdyby tedy něco potřebovali, takže je možné, že bych měl čas. Celkem rok mi chyběl v kontaktech se světem za exteritoriální hranicí Spojených národů. Kupodivu mi ten život venku nepřipadal tak zcela jiný, jak o tom mnozí uživatelé nezdaněných peněz hovořili. Možná, že rozdíl tkvěl právě jen v té daňové výhodě.

Nakonec jsem zakotvil v jedné televizní produkci. Byla to malá rodinná firma. Šéfoval zde starý mazák z filmové branže. Manželka organizovala, psala účty a byl jsem jí sympatický, věděla, že se na mne může spolehnout. Její syn se uvolil být mým asistentem kamery a právě se snažil mně vše ukázat. Stal jsem se tedy opět kameramanem.

Nic nového, studiovou kameru jsem dělal už i v Praze. Byl jsem takzvaný rámovač buchet. Dámy prominou, tak jsme to my chlapi nazývali mezi sebou. Dělal jsem kameramana hlasatelek. Tehdy ještě něco takového existovalo, mezi programy se vždy objevila pěkná dáma, aby sdělila divákům, co bude následovat. Pochopitelně mi to dělalo dobře – měl jsem ty dámy během programu takříkajíc pro sebe. Směl jsem dokonce sedět i v maskérně a popíjet své vínko. Byl to Pražský výběr, dal se pít jenom opravdu přechlazený, v kantýně byla pro mne vždy jedna láhev v mrazáku. V maskérně jsem seděl rád, bylo fascinující pozorovat, jak se z jedné obyčejné ženské, která si právě umyla hlavu, pomalu stává kráska, kterou miliony obdivují. Přiznám, já je měl rád v obou podobách, strávil jsem s nimi i mnohé vánoční svátky a i Silvestry. Tedy v maskérně a studiu. Jednu jsem platonicky miloval. To bylo ale už před tím rámováním. Pracoval jsem jako asistent režie na jednom spartakiádním seriálu a ona jím provázela. Často jsem ji vozil na natáčení a nebo zase domů. Jednoho dne mne režisér vyhodil. Vzal si do hlavy, že s ní něco mám, miloval ji také, ostatně byla šťastně vdaná. Ten režisér byl cholerik a žárlivec, moc jsem toho nelitoval, že mne vyhodil, spíše toho, že jeho podezření bylo plané. Po letech jsem ho opět potkal, stále mi to nemohl zapomenout, žárlil na mne až do své smrti. Pak tu byla ještě jedna krásná dívka. Byla opravdu pěkná, každý chlap ji obtěžoval, šlo jí to na nervy. A tak jsme rozhlásili, že jako spolu něco máme. Ona byla šťastná, nikdo ji už neobtěžoval, a já byl hrdý, že se o mně povídá, že mám tak krásnou přítelkyni. Nevím, zda to sem patří, ale chtěl jsem jen říci, že kamera nebyla pro mne nic nového. Tedy, ne že bych dělal něco, co neumím.

Stejné to bylo i teď ve Vídni, kde mi Bernd ukazoval kameru, se kterou jsem měl točit. Prohlédl jsem si ji jen zběžně, byla to filmová kamera a v té době to byl vždy asistent, který se musel starat o to, aby fungovala. Bernd to chápal také tak. Raději jsem se podíval na služební auta. Jeden VW bus a jeden Mitsubishi, L-300 bylo jeho označení, jeden si s ním užil hodně srandy, byl vysoký, v zatáčkách se nakláněl, ale mohl se přiřadit i přední náhon, takže byl dobrý i na zimu. Také měl posuvné dveře na obou stranách, což není pro filmování špatné. Bernd sám měl VW Golf GTI se širokými pneumatikami, prostě jak se sluší na mladíka v jeho letech. Musím ale přiznat, byl i pohledný, mezi holkami si mohl vybírat. Později se ukázalo, že je perfektní asistent a férový kamarád. Strávil jsem s ním nejeden den. Firma jeho otce měla smlouvu s rakouskou televizí, tedy ORF. Dávala k dispozici filmové týmy k natáčení aktualit. Většinou po telefonu a značně pozdě. Měli právo zavolat do šesti do večera, pokud potřebovali tým na příští den. Tvrdé podmínky, ale tak už je to filmu a u televize zvlášť. Byl jsem placen za natáčecí den. Ostatně Bernd také, jako synáček nepožíval privilegií, já to pokládám za správné, podporuje to pracovní morálku. V našem případě to ale nestačilo, náš úspěch spočíval v tom, co nejrychleji potvrdit dotaz, zda jsme druhý den volní, a je tedy možno objednávku přijmout. Bernd byl chytrý a celkem rychle postřehl, že v mém autě je autotelefon. V té době ho bylo vidět jen ve velkých mercedesech nějakých ředitelů. Nepatřil jsem mezi ně, ale celkem rychle jsem pochopil, že je pro mne nezbytný. Existoval jen takzvaný pager. Ten pípal a já věděl, že mám zavolat třeba domů. V podstatě bylo možno zavolat ho ze tří míst. Já jen poznal, kdo z nich volá, a musel volat nazpátek. Většinou jsem byl v autě, když se ozvalo pípání. Znamenalo to najít telefonní budku, místo na zaparkování, mít drobné a volat. Mnohdy jsem se jen dověděl, že bych měl přijet do redakce. Většinou jsem tam právě směřoval a výsledek byl ten, že jsem přijel o půl hodiny později. Šlo mi to hrozně na nervy a jako milovník všeho nového jsem začal pokukovat právě po autotelefonu, tehdy vlastně novince. V nabídce jich bylo několik, já se nakonec rozhodl pro bedničku od Bosche. Byla velice rafinovaně vymyšlená. Celé to fungovalo i jako přenosný telefon, byl lehký a fungoval báječně. Tehdy stálo něco takového 42 000 šilinků. Kupodivu ten samý v Německu 70 000. No a tak jsem se projížděl Vídní s anténou na střeše a hrál si na důležitého. Faktem však je, že moje kalkulace fungovala. Berndova maminka nás vždy zavolala jako první, my jsme vše potvrdili a dostali práci na příští den. Je možno říci, že jsme byli nekalá konkurence, já to vidím jinak, dneska se tomu říká držet krok s dobou či inovace.

Hodně jsme se najezdili do Burgenlandska. Šéf udělal smlouvu přímo se studiem v Eisenstadtu. Znamenalo to jet vždy 70 kilometrů tam a zase nazpátek. To však nebylo všechno, protože tam jsme jenom vyzvedli redaktora a s ním pak jeli někam do nějakého zapadákova. Většinou to byl Bernd, který řídil na cestě k natáčení, já pak na cestě domů. Země to není malá, a tak 200 až 300 kilometrů denně bylo zcela normální. Skoro rok jsem to dělal a opravdu za každého počasí. Kupodivu si nevzpomínám na nic obzvláštního, byla to vlastně docela normální práce, jako každá jiná. Přiznám, určitě zajímavější, pestřejší, ne tak jednotvárná, ale ne vždy bez námahy, jeden věděl, kdy den začne, ale většinou ne, kdy skončí. Ne zrovna dobrá pro rodinný život, jen pro její ekonomickou jistotu, ale to také ne vždy. V té době se definitivně uskutečnil přechod od filmu k videu, elektronickému záznamu. Již se netočilo na film, ale na kazety. Tehdy také přišel v ORF někdo na to, že je vlastně nezajímá, že jsme z Vídně a že služba začíná teprve v Eisenstadtu. Nebylo to milé, náš pracovní den se tak o dvě hodiny prodloužil. K tomu se přidala myšlenka, že můžeme točit i dvě zprávy za den. Byl jsem dobrý, mnohdy z toho byly tři. To už bylo namáhavé, návraty domů se posunuly do noci. Stávalo se také, že jsme dopoledne točili v prasečím chlívku a pak nějakou slavnost s ministrem. Pochopitelně jsme se oblíkali pro tu prasečí společnost, ne pro ministra. Tak čtyřikrát do roka přišla stížnost, a tak visel v našem autě oblek na převlečení, většinou tak dva tři týdny, pak jsem vše vrátil do starých kolejí. Kašpařinu jsem neměl nikdy rád. I když si vlastně na nic konkrétně nevzpomínám, mám toto období zapsáno v hlavě jako pozitivní, asi jsem byl spokojený s během života.

Někdy v té době se opět ozvala německá televize. Peter natočil první velkou reportáž na video a ve studiu nebyl nikdo, kdo by to uměl stříhat. Ani zde k tomu nebylo potřebné vybavení. Bez velkého přemýšlení se rozhodl pro zapůjčení. Měl jsem vše vyzvednout a nainstalovat. Nebyl to žádný problém a druhého dne se konferenční místnost proměnila v provizorní střižnu. Desítky kazet čekaly na zpracování. Jednalo se opět o dlouhou reportáž a vyprávěla o letci z první světové války. Více než týden jsem tak opět chodil do studia Bavorské televize. Obě již zmíněné kolegyně řekly jednou za den dobrý den a pak na shledanou. V mé přítomnosti nevstoupily do místnosti, nekladly otázky, jen osamoceně seděly za filmovým střihacím stolem, klidně pozorovaly, jak jej pomalu pokrývá prach. Jedna si při tom četla a ta druhá štrikovala. Nějak jim docházelo, že možná přichází nová technika, že tomu nemohou zabránit. Že se musí vyrovnat s mou existencí. Tentokrát měly pravdu. Peter nějakým způsobem od vedení získal povolení na leasing celého vybavení. Rychle také prosadil, že filmový střihací stůl bude postaven do sklepní místnosti a já mám všechny přístroje vybudovat na jeho místo. Peníze na profesionální nábytek neměl, ale z provozní kasy bylo možné vše vybudovat vlastníma rukama – tedy se zručností českého kutila. Nakoupil jsem potřebné desky, nechal je přesně nařezat. Za několik dnů zde stál robustní stůl a regály, zabudoval jsem všechny přístroje a propojil je. Bylo to mé království. Mé kolegyně se pohybovaly mezi sklepem a kuchyňkou. Ne dlouho, musely do Norimberka, tam totiž probíhala veškerá školení pořádaná Bavorskou televizí. Zkrátím to. Jedna tam jela a po návratu byla stejně chytrá jako předtím. Vědomosti stačily tak na to si materiál prohlédnout a poznamenat si jednotlivé scény. Druhá dáma vyřešila jako vždy vše po svém, v rozhodující dny byla nemocná. Po několika měsících Bavorskou televizi opustila.

Opravdu velký zlom v životě naší rodiny nastal v roce 1984. Vypršela čtyřletá čekací lhůta na rakouské státní občanství. Byl na to v podstatě zákon, měli jsme na něj nárok. Dostali jsme politický azyl, a pokud se jeden chová v Rakousku po tu dobu slušně, stane se občanem. Stačilo vyplnit pár papírů, spíše v tom smyslu, že jako proti tomu nic nemáme. To je také pozoruhodné v této zemi. Nevím, zda se to nezměnilo, ale tehdy každý, kdo zde pobýval 10 let, dostal automaticky občanství. V podstatě poštou, když to nechtěl, musel odmítnout, ale to bych nikomu nedoporučoval, jedině, že by se chtěl vystěhovat. Měli jsme známé, on byl Němec a oženil se s Rakušankou. A žil a žil si a najednou dostal právě poštou, že jako bude Rakušákem. Jenom se po něm požadovalo, aby odevzdal německou státní příslušnost. Vydal se tak na patřičné velvyslanectví. Tam byl poprask, asi viděli prvního Němce, který jím již nechtěl být. Mysleli si, že se zbláznil. On tedy řekl, že ano, že se zbláznil, takže by Německé spolkové republice mělo být vhod se jednoho blázna zbavit. Pak už mu nedělali žádné potíže, asi v té argumentaci našli určitou logiku.

Já jsem se žádné jiné příslušnosti zbavovat nemusel. Ani jsem ji neměl a všeobecně se uznávalo, že jsem stejně zrovna nebyl v pozici s mou rodnou zemí vyjednávat. Musel bych vstoupit na její exteritoriální půdu ve Vídni a nebylo jisté, zda bych ji mohl opustit. Takže jsem ani nemusel předložit papír, že mi české občanství bylo odňato z moci úřední, který jsem právě v ruce neměl. Co jsem však musel absolvovat, bylo seznámení s rakouskou státní policií. Ani jsem se moc nedivil, když jsem měl pocit, jako tehdy v Praze v Bartolomějské. Trochu přeháním, byli přátelštější, zařízení, barvy a světlo bylo také lidštější, ale co naplat, ten pocit zde byl. Také jsem nakonec skončil v bezejmenné místnosti a hovořil s bezejmenným člověkem. Řekl sice své jméno, ale to jsem ani neregistroval, kdoví, zda vůbec bylo pravé. Začal se vyptávat, kde a pro koho pracuji a s kým se stýkám, byl přátelský, chtěl to jen vědět. Když jsem vykládal, že pracuji převážně pro německou televizi, poněkud oživnul a chtěl vědět víc. No, tak jsem mu všechno vysvětlil, jak to tam chodí a jak se vlastně dělají ty reportáže, mluvil jsem ale jen o práci, to, že se tam intrikuje jako všude jinde na světě, jsem vynechal. Byl tím vším tak nadšen, že se optal, zda nechci jít raději do Německa. To jsem zpozorněl a začal chválit krásy alpské země a ty lidi a vůbec jsem chtěl vytvořit dojem, že se tu cítím doma. Vše si vyslechl, ale potom začal zase znova, že přeci je práce pro mne to nejdůležitější, že si musím vybudovat novou existenci, a když si tak dobře rozumím s Němci, tak bych tam možná měl jít. To už mi bylo podezřelé. Dělal jsem, že jako o tom přemýšlím, stejně jsem potřeboval čas, což jsem skutečně dělal, hledal jsem cestu, jak se z toho dostanu. Posléze jsem se k němu trochu naklonil, jako že teď je to jen mezi námi, a tišším hlasem se ho optal: „Myslíte si opravdu, že by to pro mne v Německu bylo lepší? Víte, jsem tu na Západě přeci jenom nový, ještě se tu tak nevyznám. Když vás tak poslouchám, možná, že máte pravdu. Ale jak bych to měl udělat? To bych musel to občanství jako odříct. Jak bych to vysvětlil, nechtěl bych nikoho urazit. Myslíte, že bych se mohl odvolat na vás? Tedy vám by asi věřili, jinak by si o mně třeba mysleli, že jsem nevděčný.“

Teď zase zpozorněl on, napřímil se a dělal, že přemýšlí. Pak se podíval na mé papíry, které ležely na stole. To, že si během rozhovoru nedělal žádné poznámky, jsem dobře zaregistroval a věděl ze svých zkušeností, co si o tom mám myslet. Pak zakýval hlavou a řekl: „Já si myslím, že budete dobrým občanem Rakouska.“ Zavřel mou složku, já to pochopil po svém, povstal jsem, poděkoval a podal mu ruku. On ji přijal, tvářil se opravdu spokojeně a tak jsme se rozešli. Pak to ještě asi dva týdny trvalo, ale jednoho dne jsme se dostavili na radnici a celkem slavnostně převzali ty listiny, kde se píše, že jsme rakouskými státními občany. Musím přiznat, bylo to opravdu milé, neměli jsme radost jen my, ale měl jsem pocit, že i ti úředníci se radovali. Asi tak v tom smyslu: Teď je nás víc a nebudeme se bát vlka nic. Jestli se nepletu, šli jsme pak do kavárny, byla prakticky v budově radnice. Nic moc jsme neříkali, ale bylo nám dobře, jako bychom věděli, že jsme zase o kousek popošli. Děti to pokládaly taky za dobré, měly to teď jednodušší s vysvětlováním, kdo jsou a odkud. Prostě z Vídně. Každý jim to mohl věřit, jejich němčina byla velmi dobrá, jak dcera, tak syn byli nejlepší každý ve své třídě, dělil je jen jeden rok. Vlastně s tou Vídní to tak jednoduché nebylo. Mluvili němčinou bez akcentu, takže byli přeci jenom jiní. Dokonce s tím měli problémy, protože vídeňští rodiče nemohli pochopit, že cizinec mluví německy lépe než jejich děti. Bylo těžké jim vysvětlit, že je to tím, že jejich děti mluví vlastně vídeňským dialektem rodičů a ve škole německy, což pro ně byla něco jako cizí řeč. S hrdostí ale musím přiznat, že když to bylo nutné, hovořila moje dcera lepším dialektem než domácí. Ale to bylo nebezpečné, to už Vídeňáci vůbec nechápali.

A když už jsem u té řeči, ještě něco. Nikdy jsem nepomýšlel na to, dát děti do české školy. Dal jsem jim nový domov a byl přesvědčen, že by tedy měly hovořit řečí země, kde žijí. Já si myslím, že pochopitelně by každý měl ovládat mateřskou řeč, ale u emigranta je nejen nutné, ale i slušné ovládnout jazyk nového domova. Pokud jde o malé děti, tak je důležité, aby uměly řeč, ve které se učí a kterou myslí. Ve Vídni byla, a pravděpodobně ještě je, česká škola. Jednou jsem se tam pro zajímavost zašel podívat. Hned mne vítali a ptali se, kdy přijdou mé děti. Když jsem jim vysvětlil, že ty navštěvují docela normální rakouskou školu, tak se jim to vůbec nelíbilo. Hned začali vykládat takové ty věci o národní hrdosti, o kulturní tradici, o důležitosti české menšiny vůbec a tak dále. V klidu jsem si vše vyslechl a odpověděl, že o tom budu přemýšlet. Neměl jsem chuť říci, co si myslím. Věděl jsem už, že děti, které absolvovaly českou školu, to měly v životě strašně těžké, protože mluvily špatně nejen česky, ale i německy. Pro většinu bylo nemožné dále studovat. Nic jsem neřekl, ale oni se to asi stejně dověděli, později jsem se několikrát náhodně setkal s tím či oním učitelem a vždy mi bylo vyčítáno, že jsem své děti zbavil domovských kořenů. Mají svým způsobem pravdu, ale nechtějí si připustit, že zakořenily docela dobře někde jinde a že žádnou ztrátu nepociťují. Jen občas je jim líto, že s tou češtinou to není opravdu slavné. Vědí však, že to mohou, pokud budou chtít, zase dohnat.

Netrvalo dlouho a k těm listinám, které z nás dělaly rakouské státní občany, přibyl i pas. Byl jsem na něj opravdu hrdý, ten bezstátní nebyl tak hezký a nebudil vůbec respekt, spíše naopak zvědavost a přinášel i nepříjemnosti. To takhle jedu zase do Mnichova, tak jako mnohokrát, již jsem si zvykl na hranicích skoro nebrzdit, a málem jsem přejel jednu uniformu. Zničehonic se ten dobrý muž vrhnul před mé auto a chtěl, abych zastavil. Podařilo se mi zachránit mu život, jakžtakž jsem civilizovaně zastavil, ale to už věděl, že měl dobrý nos. Studoval můj pas a jeho oči vyzařovaly uspokojení. Zjistil totiž, že můj bezstátní pas platí méně než tři měsíce a v takovém případě potřebuji vstupní vízum do Spolkové republiky. Pokoušel jsem se mu vysvětlit, že jedu na poradu do Bavorské televize, že se večer zase vracím, že mám ve Vídni rodinu a práci a že může do televize zavolat a ti mu vše potvrdí, že jako nemíním zůstat v Německu. Protože o to vlastně šlo, abych nezmizel v Německu, smysl jsem nechápal, ale bylo to tak. Klidně si mne vyposlechl a požádal, abych ho následoval do kanceláře. Začal jsem doufat, že vše pochopil, a trochu uklidněn jsem ho následoval. K mému údivu si však začal prohlížet knihy v regálu, pak se pro jednu rozhodl a začal v ní něco hledat. Když našel, co hledal, přišel ke mně a dával mi to číst. Přehlédl jsem rychle ten odstavec, byl to paragraf, ve kterém se hovořilo právě o těch třech měsících. Nedočetl jsem do konce a začal mu vysvětlovat, že mu věřím, že to tak je, ale druhý fakt je, že musím být za dvě a půl hodiny v Mnichově, že tam na mne čeká několik lidí a hlavně čekají na materiál, který vezu s sebou. Zůstal absolutně přátelský, ale rezolutní. Můj osud a ohrožený pořad Bavorské televize ho nezajímal. Jako by se díval jen na rakouské programy. Připustil však, že bych možná mohl dostat to potřebné vízum na německém konzulátu v Salcburku. Přeci jenom v sobě objevil trochu soucitu s mým osudem a dal mi dokonce adresu. Rozjel jsem se tedy nazpátek a horečně přemýšlel, kolik času budu potřebovat k nalezení konzulátu. Město jsem neznal. Ale nějak jsem doufal, že takovéto úřady sídlí vždy v centru, tam, kde je nejdražší nájem. Podle šipek jsem tak dojel do nějaké ulice, která vypadala honosně, a našel dokonce místo na zaparkování. Vystoupil jsem z auta a s lístečkem v ruce se ptal prvního chodce. Byl to cizinec a stejně bezradný jako já, u druhého to nebylo jiné. I ten třetí se tvářil podobně. Neřekl nic, ale měl pohled, jako by si myslel, že si z něj dělám srandu. Optal jsem se tedy ještě jednou a dodal, zda mi rozumí. Rozuměl mi dobře, ale opravdu si myslel, že si z něj dělám srandu, protože jsem zaparkoval přesně před domem, který jsem hledal. Již nikdy jsem v životě neměl takové štěstí v cizích městech. Omluvil jsem se a pádil do budovy. Měl jsem štěstí, přišel jsem v pracovních hodinách.

Konzulát se rozkládal v jednom velkém, postaru bych řekl měšťanském bytě. Sekretariát byl, jak se také patří, v přijímacím salonu. Velice příjemná mladá dáma vzala na vědomí, že bych strašně potřeboval vstupní vízum. Bez řečí vzala sluchátko a sdělila to dál. V minutě se otevřely dveře a já mohl hovořit přímo s paní konzulkou, to mi došlo ale později. S klidem a trochu unaveným výrazem mne vyslechla, ne úplně do konce, prostě mne přerušila vybídnutím, abych se posadil, a zmizela s mým pasem za dveřmi. Nic jiného neřekla a já začal spekulovat, co se mnou bude. Začal jsem uvažovat o tom, zda bych neměl do televize zavolat, že by ze možná s někým pohovořili či alespoň někoho poslali vyzvednout věci, které jsem měl v autě. Když už jsem byl skoro rozhodnut to učinit, otevřely se opět dveře a mně již známá dáma se vracela s mým pasem, povstal jsem a vyšel jí vstříc. Vrátila mi pas se slovy: „Šťastnou cestu do Spolkové republiky.“ Koktavě jsem poděkoval, ona zase zmizela, já se rozloučil se sekretářkou a vyšel na chodbu. Otevřu pas a tam stojí trvalé vízum na ty tři zbývající měsíce.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Můj černobílý svět.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.