Nebezpečná

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Lucia Sasková

Nebezpečná – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Tento příběh je fiktivní. Všechna jména, postavy a události jsou dílem autorčiny fantazie nebo součástí smyšleného příběhu. Jakákoliv podobnost se skutečnými událostmi, místy a žijícími či nežijícími osobami je náhodná.

1

Právě jsem se chystala do vany s voňavou vanilkovou pěnou, když mi zazvonil mobil. Na displeji se objevila fotka Petrovy mámy.

„Zdravím,“ pozdravila jsem ji vesele. Na druhém konci ale bylo ticho.

„Haló, slyšíte mě? Halóóóóó!“ Asi mě zase vytočila omylem, protože měla telefon v kapse u kabátu nebo v kabelce. To se stávalo docela často. Už jsem chtěla zavěsit, když jsem uslyšela zoufalé vzlykání. „Jste tam?“ zeptala jsem se opatrně.

„Petřík…“ Sotva byla schopná vyslovit synovo jméno. Rázem jsem měla v krku knedlík. Byla jsem si jistá, že se něco stalo. Cosi zlého, horšího než zlého, to nejhorší…

„Co se stalo?“ Vzlykání. „Slyšíte mě?“ zeptala jsem se potichu. Zmocnila se mě panika.

„On… On je mrtvý… Zemřel…“

„Prosím? Co je to za hloupý vtip, o čem to mluvíte?“

„Jel na motorce… Auto mu nedalo přednost…“

V hlavě mi vyvstávaly souvislosti. Věděla jsem, že se jel projet s partou adrenalinových kamarádů, ale Petr jezdil vždycky opatrně. Nemohla jsem pochopit, že měl nehodu.

„Kde jste?“

„V autě, právě jsme ho byli identifikovat…“ Pak už nebyla schopná mluvit. Uslyšela jsem, jak jí Petrův otec bere telefon z ruky.

„Zavoláme vám později,“ slíbil mi roztřeseným hlasem a zavěsil.

On, chlap jako hora, který se věčně smál. Spolu se ženou byli pro mě vzorem dokonalého manželství.

///

Na pohřeb jsem šla inkognito.

Stála jsem vpovzdálí a nevnímala hustý liják. Nikomu z pozůstalých jsem se nedokázala podívat do očí.

Déšť rychle vyhnal všechny na smuteční hostinu do blízké luxusní restaurace. Já jsem tam ale zůstala. Na nohách jsem měla lesklé černé lodičky na vysokém podpatku, které jsme kupovali spolu. V saténových kalhotách a prostém černém tričku mi bylo teplo, ačkoli byl teprve duben. Lilo jako z konve, ale mně to bylo jedno. Stála jsem tam ponořená do vlastních myšlenek a zírala na hrobníky, kteří mlčky vykonávali svou práci. Kdyby mě tam neviděli postávat, určitě by pořádně nadávali. Kvůli mně se ale drželi zpátky. Bylo to od nich hezké. Nejvíc mě naštvalo, že všichni odešli. Necelá hodina jim stačila na to, aby se s Petrem rozloučili? Jen hodina? To si ho tak málo vážili? Zula jsem si lodičky a stála jen v punčochách na mokré blátivé zemi. Cítila jsem, jak mi do nohou proniká vlhký chlad, ale bylo mi to ukradené. Petr si nezasloužil, abych odešla už po hodině. Přímo naproti stála pod košatou lípou lavička. Posadila jsem se na ni a čekala, až hrobníci dokončí svou práci. Zapálila jsem si. Kdyby to Petr viděl… Nesnášel to. Přestala jsem kouřit, když jsem s ním začala chodit, protože jemu to vadilo a já jsem byla zamilovaná. A teď, po pár letech, ani jsem si nedokázala vzpomenout po kolika, jsem na tom zase jako kdysi – krabička denně. On tady není a nemůže o tom rozhodovat. Už mi to nemá jak zakázat. A tak jsem zapalovala jednu od druhé. Protože jsem celou dobu nic nejedla, udělalo se mi z cigaret zle. Neměl to dělat. Neměl nikam jezdit. Nasadila jsem si sluneční brýle, zapálila si další cigaretu a rozplakala jsem se. Měla jsem výčitky svědomí, že během pohřbu všichni slzeli, jenom já ne. Brečela jsem hodinu, dvě, tři… Až do setmění. Už přestalo pršet. Hrob byl dokončený a obsypaný věnci a kyticemi.

///

„Slečno?“ Přes obroučky brýlí jsem ve světle pouliční lampy uviděla dva stejné páry ošklivých bot.

„Prosím?“ Zvedla jsem hlavu a přes tmavá skla brýlí jsem se podívala na strážníka a jeho důležitě se tvářícího kolegu.

„Jste v pořádku?“

„Samozřejmě.“ Téměř přirozeně jsem se na něj usmála.

„Co tady děláte?“

„Jsem na pohřbu.“

„Víte, kolik je hodin?“

„Moc ne, asi tři?“

„Je půl jedenácté. Tak pozdě už tady nemáte co dělat.“

„Tak dobře.“ Vstala jsem z lavičky a chtěla odejít.

„Počkejte. Kde bydlíte? Odvezeme vás.“

„Kousek odtud, jste hodní, ale není potřeba. Děkuji vám.“

Ten kousek mi trval asi hodinu. Šla jsem bosa, lodičky mě příšerně tlačily, přestože jsem je měla na nohou už několikrát. Naštěstí jsem nepotkala nikoho známého.

Zabouchla jsem za sebou dveře, hodila lodičky do kouta našeho pronajatého dvoupokojového bytu na předměstí a posadila se na zem vedle nich. Zády jsem se opřela o zeď a chtěla si zapálit další cigaretu, ale zapalovač zřejmě zůstal na lavičce. Tak jsem jen nehnutě seděla a zírala na špinavé prsty na nohou. Cestou domů se mi tenké punčochy úplně roztrhaly.

Uplynulo pár hodin. Když už mě z kamenné podlahy bolel zadek, usoudila jsem, že bych se měla umýt. Vešla jsem do koupelny a roztočila kohoutky nad vanou. Svlékla jsem se a podívala se do zrcadla – rozmazaný mejkap, mokré vlasy. Už jsem vypadala i líp. Nabrala jsem si do rukou tekuté mýdlo a snažila se smýt zbytky líčidel. Štípaly mě oči a šlo to těžko. Drhla jsem si tvář pořád dokola, dokud nebyla čistá a vana skoro plná. Když jsem se uvelebila v horké vodě, padl mi pohled do rohu koupelny, kde stál přecpaný koš prádla a Petrovy boxerky a ponožky. Odpusť, pomyslela jsem si. Promiň, že jsem na tebe byla naštvaná a nepřemluvila tě, abys nikam nejezdil. Nebyla jsem tak dobrá přítelkyně, abych tě udržela doma.

///

Telefon jsem měla vypnutý. Stejně mi nikdo nevolal ani nepsal. Nikoho nezajímalo, jak mi je a jak to celé prožívám. Nikdo netušil, jak se cítím a jak zvládám to, že už nemám nikoho, kdo by mě držel nad vodou. Kdo by mě trpělivě poslouchal, připomínal mi pravidelná sezení u psycholožky, hlídal, abych pravidelně brala léky a nedumala o tom, co by se stalo, kdybych si je vzala všechny najednou. Petr tady pro mě byl čtyřiadvacet hodin denně, na plný úvazek. Pomohl mi odejít od rodiny, která mě považovala za černou ovci, dal mému životu smysl. Zaměstnával mě tak, že jsem neměla čas přemýšlet. Nejen o hloupostech, ale úplně jsem vypnula a díky tomu jsem prožívala spokojené a klidné období. Zlaté časy jsou ale nenávratně pryč. Svíralo se mi nitro. Asi proto, že jsem si naplno uvědomila, o co jsem přišla. Zapnula jsem telefon a vyťukala číslo. Martin to okamžitě vzal.

„Ahoj. Pokoušel jsem se ti dovolat. Chtěl jsem vědět, jestli jsi ok, ale myslím, že asi ne.“

„Nemohl bys prosím tě přijít?“ vyhrkla jsem mezi nádechem a výdechem.

„Jasně, jsi doma?“

„Jo.“ Zavěsila jsem. Martin byl kamarád, společný. Byl trochu zvláštní, ale momentálně to byl jediný člověk, kterého jsem chtěla vidět.

Rychle jsem si udělala mejkap, abych zamaskovala kruhy pod očima. Rozmazaná řasenka měla něco do sebe, a tak jsem ji nechala, jak byla. Z ledničky jsem vyndala lahev vodky. Připomněla mi Petra. Dal ji tam, ale nikdy se jí ani nedotkl. Při té vzpomínce mi zase zčervenaly oči od potlačovaných slz. Přijde Martin, to je dobrý důvod ji otevřít. Nalila jsem si dva panáky a asi tři další jsem vylila do dřezu, aby to vypadalo, že jsem už vypila docela dost. Zapálila jsem si cigaretu, odemkla jsem, pootevřela vchodové dveře, abych nemusela vstávat, a plácla sebou na podlahu. Bylo už dost pozdě večer a přesně jsem věděla, kdy nastoupil do výtahu. Nepřemýšlela jsem o tom, co dělám, prostě jsem to dělala. První patro, druhé, třetí, čtvrté – a už jsem skrz pootevřené dveře viděla světlo z výtahu.

„Panebože.“

Když jsme se na sebe podívali, usedavě jsem se rozplakala. Vůbec mi ale netekly slzy. Posadil se ke mně, pevně mě objal a zoufale hledal slova. Jeho náruč byla balzám na duši.

„Chybí mi, hrozně mi chybí.“ Podívala jsem se mu do očí. Pohladil mě po vlasech. Zapálila jsem další cigaretu od předchozí.

„Není to spravedlivé.“ Napila jsem se rovnou z lahve.

Mlčky přikývl. „Nelíbí se mi, jak jsi na tom. Potřebuješ pomoc.“

„Nepotřebuju žádnou pomoc!“ zaječela jsem na něj. Moje chování nás oba překvapilo, protože jsem neměla ve zvyku zvyšovat hlas.

„Psst, nekřič, prosím tě.“

„Mně je to jedno, ať to klidně všichni slyší,“ prohlásila jsem už potichu. „Kdo by mi asi tak pomohl. Kdyby tu byl Petr, necítila bych se tak mizerně. Kdyby tu byl, neseděli bychom tady na zemi a nepili vodku přímo z flašky – a taky bys mě neobjímal!“ Zavrtěla jsem nevěřícně hlavou. Martin mlčel. Věděl, že mám pravdu. „Udělej mi to, prosím tě,“ dodala jsem zničehonic, jako tečku za svým monologem.

„Cože?“

„Prosím tě…“ Co to říkám? Alkohol ze mě dělá šlapku?

„Já… já nemůžu, zbláznila ses?“

„Tos přece vždycky chtěl, ne?“ zašeptala jsem a přitiskla se k němu.

„Jak tě to napadlo?“

„Nevím. Nechceš mě?“ Zoufale jsem se na něj podívala. Možná se slituje. Na víc jsem se už nezmohla.

„Nemůžu!“ Podíval se na mě pohoršeně.

„Čeho se bojíš?“ Zase mě přepadla panika a hysterie. Jeho odmítnutí bylo tak ponižující. Cítila jsem se jako nějaká zoufalá chuděrka. No vlastně … jsem jí byla. Ocitla jsem se úplně na dně a nezbyl mi ani kousíček sebeúcty.

„Vzpamatuj se, proboha, já vím, že je ti hrozně, ale neznamená to, že začneme dělat hlouposti, jasné?“ Znova mě pohladil po vlasech.

„Tak běž pryč,“ špitla jsem.

„Určitě?“

Rozhodně jsem přikývla. Zvedli jsme se a zamířili ke dveřím. Rozpačitě se rozloučil a já jsem za ním zavřela. Ani si nepřivolal výtah. Cítila jsem, že tam pořád ještě stojí. Za chvíli zaklepal…

///

„Děkuju ti,“ řekla jsem a on klidně odešel. Odjakživa jsem od milování čekala něco velkého. Bylo to pro mě něco vzácného a výjimečného. Něco, co se stává jedině z lásky. Sex byl třešinkou na dortu upečeném z citů, náklonnosti a dokonalého souznění dvou lidí. Co to vlastně dělám? Doteď jsem nad takovým chováním kroutila hlavou, tvrdě jsem je odsuzovala a tvrdila, že bych něco takového nikdy nedokázala. Čekala jsem od toho víc. Naivně jsem si myslela, že mi to zlepší náladu, že se něco změní, ale nic. Znova jsem byla sama jako prst. Jako by se mezi námi vůbec nic nestalo. Sebrala jsem ze země cigarety, lahev a skleničku od vodky. Ta mi vzápětí vyklouzla z prstů a roztříštila se na tvrdé dlažbě. „Do prdele.“ Věděla jsem, že nejsem zrovna v pořádku, a takové drobné nepříjemnosti mě dostávají do zvláštního rozpoložení. Moje psycholožka už se mi asi pokoušela dovolat. Neměla jsem ale sebemenší chuť s ní mluvit, něco vysvětlovat nebo řešit. Stejně to nikam nevede. Zkoušela jsem to už asi milionkrát. Vždycky jsem měla pocit, že mi vlastně vůbec nerozumí.

///

Posbírala jsem střepy z rozbité skleničky. Jeden jsem chytla tak nešikovně, že jsem si pořezala dlaň. Byl ostrý jako žiletka. Hm… žiletka, blesklo mi hlavou a krvácející rukou jsem si střepem váhavě přejela po zápěstí. Zůstal mi tam škrábanec. Nebyl tak hluboký, jak jsem si představovala. Roztřásly se mi ruce, oči se mi zalily slzami, srdce mi bušilo a adrenalin nebezpečně vyletěl vzhůru. Zhluboka jsem se nadechla a přitlačila na ostří. Ucítila jsem ostrou bolest, která vystřelila až někam do ramene. Pak stačilo stejně silně říznout – hlavně rychle, abych to měla co nejdřív za sebou. Bolest mě donutila povolit zaťatou pěst a vzápětí se mi z ruky valil silný proud krve, který stékal na podlahu. Bože, krev! Spousta krve! A já přece krev nesnáším! Přestávala jsem vnímat bolest… Zatočil se se mnou svět a já jsem se složila na podlahu. Zůstala jsem ležet a cítila, že ztrácím vědomí. Ještě jsem dokázala hmátnout po telefonu a z paměti vyťukat poslední volané číslo.

„Asi by ses měl vrátit…“ zašeptala jsem z posledních sil do telefonu.

Slyšela jsem, jak se Martin na něco ptá, křičí, mlčí a zase něco povídá. Ničemu jsem ale nerozuměla. V hlavě mi hučelo a tepalo. Zmítala jsem se mezi touhou po záchraně a po rychlé smrti. Nevěděla jsem, co si mám přát víc. Najednou se tma před očima změnila na oslepující světlo. Že by ten proslavený tunel fakt existoval? Vtom jsem uslyšela Martinův hlas…

///

Vůbec nevím, kolik času uplynulo. Když jsem se probudila, cítila jsem se pod psa. Pokusila jsem se otevřít oči, ale okamžitě jsem je musela zase zavřít. Umělé světlo mi svítilo přímo do obličeje a někdo mě štípal do tváří a fackoval.

„Slyšíte mě, slečno? Otevřete oči.“ Chtě nechtě jsem je musela otevřít, dál už se to nedalo vydržet. „Výborně, no vidíte, že to jde.“ Snažila jsem se zaostřit. „Hned budu zpátky.“ Tělnatá žena v modré plátěné haleně vyšla z malého nemocničního pokoje. Pokusila jsem se pohnout, ale zabolely mě obě ruce. Levé zápěstí jsem měla zavázané tlustým obvazem a do pravé ruky mi zavedli infuzi, která při každém pohybu neuvěřitelně píchala. Venku bylo světlo a do pokoje pronikal pouliční ruch. Je ráno?

Sestřička se vrátila s blondýnou středního věku, která měla na krku stetoskop.

„Dobrý den,“ přistoupila ke mně pozitivně naladěná lékařka. Nečekala na pozdrav a pokračovala: „Jak se cítíte? Nemotá se vám hlava? Není vám špatně od žaludku? Sledujte prosím můj prst.“ Byla rychlá, precizní a přesně věděla, co dělá. Čekala jsem, že se bude ptát, co se stalo, proč jsem to udělala, ale nic takového jsem neslyšela a ulevilo se mi. Najednou jsem se cítila dobře. Příliš dobře na to, abych někomu něco vysvětlovala. Byla to přece nehoda. Rozbila jsem skleničku a nešikovně jsem uklouzla. No a při tom pádu se mi zapíchl střep do ruky. Nemůžu za to!

///

„Doufám, že nepředpokládáš, že ti to někdo bude věřit?“ Martina moje historka zjevně nepřesvědčila.

„O čem to mluvíš? Snad si nemyslíš, že já, která mám problém i s odběrem krve, bych byla schopná si něco takového udělat schválně?“

„Když jsi mi volala, byla jsi klidná.“

„Promiň, že jsem tě otravovala.“ Odvrátila jsem se od něj.

„O to nejde, jen se mi to prostě nezdá.“

„Jsem ti vděčná, že ses vrátil a zachránil mě. Bůh ví, jak by to bez tebe dopadlo.“

Ze všech sil jsem se snažila o úsměv, ale v nitru se mi odehrávalo něco úplně jiného. Potřebovala jsem, aby mě objal a politoval. Aby už konečně někdo slyšel můj výkřik do tmy, do prázdna, které úplně pohltilo moje já. Hrdost mi ale nedovolovala dát najevo jakékoliv pocity nebo city. Byla jsem to prostě vždycky já, kdo radil ostatním, ale mně neporadil nikdo. Všichni mě měli rádi. Jenom vlastní rodina mě nenáviděla, protože jsem nebyla dokonalá a ani jsem neuměla dokonalost předstírat. Na rozdíl od mé nevlastní setry Bey, která si dokázala získat respekt a náklonnost celé rodiny. Byla dokonalá manipulátorka a mne dokázala před ostatními vykreslit řekněme… velmi osobitě. Tedy klobouk dolů, šlo jí to výborně. Nedokončila jsem vysokou. Neměla jsem žádné ambice studovat, protože mě v tom nikdo nepodporoval. Sestra mi odmalička tloukla do hlavy, že jsem naprostá nula. Máma nad mým studiem mávla rukou a při prvních problémech mi místo povzbuzení řekla, že s tím stejně počítala. Úplně stejně jako má dokonalá sestra, inženýrka ekonomie. Ta si pořád stěžovala, že musí sdílet domácnost s nulou, která ani není schopná si najít pořádného chlapa. Všechno zlé ale bylo přece jen k něčemu dobré. Právě Bea mě naučila milovat Petra. Nikdy ho neviděla, nikdy jsem je neseznámila, ale vždycky se o něm vyjadřovala jako o nýmandovi, který se o mě stejně nebude schopný postarat. Pro mne ale byl Petr chlap, který se o mě dokázal postarat nejlépe ze všech. Beiny urážky jsem vždycky špatně snášela a myslím, že ona to moc dobře věděla. A tak čím hůř mi bylo, tím víc se do mě navážela. Petr mi vstoupil do života právě včas. Když už situace byla opravdu neúnosná, nabídl mi, že bychom mohli bydlet spolu. Ani jsem nezaváhala, sbalila si kufry a odstěhovala se s ním do podnájmu, který jsem vybrala. Útulný byt s malou ložnicí a obývákem spojeným s kuchyní. Byl moc hezky, vkusně, příjemně zařízený. Byla jsem šťastná. Osamostatnila jsem se a naučila se starat sama o sebe. Věděla jsem, že se už nikdy nebudu muset vrátit k našim. Petrovi jsem stihla ukázat, jaká opravdu jsem. Ten malý krásný byt jsem opravdu milovala. Byl pro mě vysvobozením z klece z kočičího zlata. I když… svým odchodem jsem Beatě vlastně udělala službu. Konečně vyhrála. Její nevlastní setra, kterou musela za každou cenu zastínit a přede všemi znemožnit, jí šla z cesty.

///

Nebyla jsem si jistá, jestli mi Martin uvěřil. Myslím ale, že věděl o mých stavech a o návštěvách u psychologa, kterého jsem sama vyhledala. Petr mu o nich asi řekl.

„Celý včerejší večer byl tak trochu mimo…“

„Lituješ toho?“ zeptala jsem se překvapeně.

„Ne, ale neměl jsem tě tam nechávat samotnou.“

„Vždyť jsem tě vyhodila.“ Sklopila jsem oči. Cítila jsem se trapně.

„To nevadí, měl jsem vědět, že nejsi v pořádku.“

„Klidně se přiznej, že toho lituješ.“

„O co ti jde?“ Nechápavě se na mě podíval.

Jen jsem mávla rukou a uhnula pohledem.

Změnil téma. „Jak ti je?“

„Super.“ Usmála jsem se na něj. Ve skutečnosti mi bylo mizerně. Měla jsem žízeň, bolely mě ruce a dumala jsem, jestli je dobře, že jsem přežila, nebo jsem raději neměla nikomu volat. Martin nestihl nic říct, protože v té chvíli se otevřely dveře.

„Konečně jsme tě našly. Co jsi to udělala? Jak to vypadáš?“ Máma se přiřítila k posteli a zadkem se postavila přímo před Martina, který seděl na židli. Jako by byl neviditelný. Za ní přicupitala Bea, která znuděně ťukala něco do mobilu. „Nic mi k tomu neřekneš?“ dožadovala se máma odpovědi.

„Mami, byla to nehoda.“

„No to doufám!“ Pohoršeně se kolem sebe rozhlédla. „Bože, co to máš za pokoj? To ti nemůžou pořádně vyvětrat? Na chodbě jsme viděly samé staré babizny, co je to za úroveň?“ Upřela pohled na Martina, který se zdvihl k odchodu.

„Tak já jdu, vrátím se později. Kdybys něco potřebovala, zavolej.“

„Díky.“ Neměla jsem jak mu naznačit, aby neodcházel. Aby mi byl oporou. Alespoň provizorní.

„Nic nepotřebuje, už jsme tady my!“ vyjela na něho máma.

„No to vidím!“ odsekl a zabouchl za sebou dveře.

„Co jsi to zase sbalila?“ obrátila Bea oči v sloup.

„Nemusely jste sem chodit,“ snažila jsem se zareagovat co nejklidněji.

„Nemusely jsme chodit?“ Máma se na mě nechápavě podívala.

„Neviděly jsme se víc než rok.“

„A kdo za to může?“

„Nevím, proč jsme sem chodily, ty nevděčná ubožačko,“ utrhla se na mne Bea. „Buď ráda, že jsme se sem trmácely přes celé město. Nikoho jiného už nemáš, dochází ti to vůbec? Takhle jednou zůstaneš sama jako prašivý pes na ulici. Ničeho a nikoho si neumíš vážit. Nakonec ti pak budeme dobré.“

„Kdo vám to zavolal?“

„Nevím, kdo to byl,“ řekla máma, „Asi ten ňouma, který tady seděl a neuměl ani otevřít pusu, když jsme přišly. A přitom musel vědět, že jsem tvoje matka.“

Nestihla jsem reagovat, protože vešla sestřička.

„Dobrý den, dneska tady máte rušno.“ Usmála se a zkontrolovala infuzi. „Je všechno v pořádku?“ Asi ji překvapilo ticho, které po jejím příchodu v pokoji zavládlo.

„Mohu o své dceři mluvit s nějakým lékařem?“ zeptala se matka přehnaně sladkým hlasem.

„Samozřejmě, můžete jít se mnou a já vás odvedu za ošetřující lékařkou.“

„A primář?“

„Primář uvidí vaši dceru až při zítřejší ranní vizitě.“

„No dobře, ale bude lepší, když bude ošetřujícím lékařem primář.“

„Ujišťuji vás, že doktorka Nagyová je jedna z nejlepších.“

„To posoudím sama.“

Vyšly spolu na chodbu. Bea neztrácela čas. Hodila mobil do luxusní kabelky a stoupla si k posteli.

„To si jako myslíš, že se teď vrátíš k nám?“

„Cože?“ Udiveně jsem se na ni podívala. Návrat domů by mě nenapadl ani ve snu. Dlouho jsem sestru neviděla, a tak jsem skoro zapomněla, jak je zákeřná.

„Myslíš, že nevím, o co ti jde?“

„O čem to mluvíš? O nic mi nejde.“

„No jestli si myslíš, že po tom, co ten tvůj trouba natáhl brka, budeš bydlet zase s námi, tak na to zapomeň. Vytahovala ses, že nás nepotřebuješ, že máš vlastní život a jsi spokojená, tak doufám, že to nehodláš měnit.“

„Tak to se vážně bát nemusíš.“ Fakt, že se otřela o Petra, kterého vůbec neznala, mě vyvedl z míry. Tak nenávistně o něm nikdo nikdy nemluvil. Ale Bea tak mluvila o každém, koho si vzala do pusy.

„Myslíš, že tenhle tady se o tebe postará?“

„Běž už, prosím tě…“

Ona se ale rozhodně neměla k odchodu. Chňapla po mém levém zápěstí a zaryla mi do něj prsty. Bolest mi vystřelila až do zad a zkroutila mě do nepřirozené polohy. Přitom jsem si bezděčně vytrhla z druhé ruky infuzi. Snažila jsem se Beu odstrčit, ale neměla jsem na to dost sil. Upřeně mi zírala do očí a drtila mi zápěstí, ve kterém pulzovala nepředstavitelná bolest.

„Tohle bylo naposled. Žádná taková nula jako ty mě nebude odnikud vyhánět. Zapamatuj si to!“ Tvářila se jako šílená.

„Zařídím, abys tady zůstala co nejdéle, ty psychopatko. Podřezat si žíly, to je fakt hrdinství! V životě jsi nic nedokázala, akorát na sebe musíš pořád upozorňovat. Kdy už se konečně začneš chovat jako normální člověk? Když jsi chtěla umřít, tak jsi to měla udělat pořádně. Ty ale evidentně nedokážeš ani to. Umíš kolem sebe jenom dělat cirkus.“

„Prosím!“

Vtom se vrátila matka s lékařkou, která mě kontrolovala, když jsem se probrala. Nevím, jestli mě některá z nich slyšela. Bea mi okamžitě pustila ruku.

„Ještě že už jdete. Vyškubla si infuzi a chtěla utéct. Měla jsem co dělat, abych ji zastavila.“

Takhle chladně vyslovená lež mi málem vyrazila dech. Nezmohla jsem se ani na slovo, jen jsem se očima plnýma slz dívala na mámu a lékařku.

„Uklidněte se.“ Lékařka se ke mně sklonila a zazvonila na zvonek u postele. „Návštěvu musíme ukončit. Pacientka by teď měla odpočívat.“

„Samozřejmě.“ Máma se ke mně naklonila a dala mi pusu na tvář. Že by projev citů? V jejím případě něco nevídaného.

„Však my ještě přijdeme,“ prohodila Bea spíš směrem ke mně než k lékařce a já jsem toužila hlavně po tom, aby už odešly a nevracely se.

„Copak se tu stalo?“ zeptala se doktorka, když se za nimi zavřely dveře.

„Nic.“

„Jsem psycholožka a poznám, kdy někdo lže.“

„Gratuluju, to bych taky chtěla umět.“

„Chci vám pomoct.“

„Dalo by se nějak zařídit, aby za mnou ty dvě nechodily?“

„Je to vaše nejbližší rodina. Opravdu si to přejete?“

„Ano, prosím!“ Moje prosba byla skutečně upřímná a zoufalá. A lékařce to neuniklo.

„Potřebuju, abyste spolupracovala, ale dá se to zařídit.“

„Nemám důvod s vámi spolupracovat. Nic se nestalo. Nic jsem neudělala, ale stejně tu musím být.“

„Podívejte se, jste tady proto, abychom vám dali dohromady ruku. Neležíte na psychiatrii, ale na chirurgii. Provedeme vyšetření a pak si popovídáme. Ještě to s námi chvíli vydržte.“ Pohladila mě po ruce a já jsem s ní instinktivně ucukla. „Všechno bude v pořádku. A jestli nechcete návštěvy, zařídím to.“ Mile se na mě usmála.

„Ale ne, proti návštěvám nic nemám, jen ať za mnou nechodí nikdo z rodiny. Kohokoliv jiného ráda uvidím, pokud za mnou bude vůbec někdo chtít přijít,“ dodala jsem. V tu chvíli mi to zase došlo. Nikoho nemám.

„Nechcete si o tom popovídat?“

„Není o čem. Ale děkuji, jste báječná.“

„Co vás trápí?“ Nedala se odbýt.

„Opravdu nic.“ Znovu jsem se přesvědčivě usmála.

„Už jsem vám to říkala. Poznám, když někdo lže.“

Proboha, proč tu ještě stojí? Chce se mi brečet, tak ať už konečně vypadne. Mlčela jsem a dívala se oknem na šedivou oblohu.

„No tak jo, odpočívejte. Já se ještě zastavím.“ Doktorka počkala, dokud sestřička znova nezavedla infuzi, a dopsala něco do záznamů. Sestřička si to přečetla, kývla, usmála se na mě a obě odešly. Konečně! Pokusila jsem se pohnout levým zápěstím, ale marně. Bolelo to jako čert. Začaly mi téct slzy po tváři a po pár vteřinách jsem se zhroutila na postel a hystericky plakala. Cítila jsem k nevlastní sestře takovou nenávist, až jsem z toho chvíli měla výčitky svědomí. Nejhorší ale byl pocit beznaděje. Neměla jsem sílu s Beou bojovat. Neměla jsem nikdy šanci nad ní vyhrát. Nikdy. Vždycky jsem z toho měla náladu pod psa, zatímco ona na tom byla přesně opačně. Stačilo s ní strávit pár minut. Máma byla vždycky na její straně. Neriskovala, že by mohla přijít o dokonalou dceru, po které odjakživa toužila a kterou našla, když si vzala tátu. Bea ji držela v hrsti jako vrabce a ona jen poslušně zobala. Otec byl vždycky nestranný. Neměl čas a podle mě ani zájem řešit nějaké malicherné rodinné záležitosti. Žil ve svém světě práce, přátel a známých. S matkou udržoval formální vztah. Netuším, proč se vůbec vzali. Trvalo mi dlouho, než jsem byla schopná nazývat Beu svou sestrou, jak si všichni přáli. Navenek to vypadalo, že jsme všichni jedna velká šťastná rodina. Jenomže já jsem měla pocit, že do téhle dokonalé rodiny nepatřím. Bea mi pořád připomínala, že jsem naprostá nula, která může být ráda, že je tam, kde je. S mámou se skamarádila hned, jakmile zjistila, že ta chce svůj život změnit na americký sen a že pro to udělá úplně všechno. Já jsem pro ně zkrátka byla ta nadbytečná.

///

Když se sestra vrátila, přidala mi do infuze něco na uklidnění. Projevilo se to skoro okamžitě. Pár minut po jejím odchodu mě přepadla neuvěřitelná únava. Nutně jsem potřebovala spát. Co nejdéle. Spánek pro mě byl únikem z tohoto světa.

///

„Dobré ráno, vizita!“ probudila mě sestřička a rozsvítila stropní světla. „Krásně jste se prospala a určitě se cítíte mnohem lépe, viďte?“ Přimhouřila jsem oči před ostrým světlem a snažila se pochopit, co mi vlastně říká. Vůbec mi její slova nedocházela – rozptylovalo mě, že mi opatrně rozstřihává obvaz na zápěstí. Ruka mě bolela a byla citlivá i na ten nejjemnější dotyk. Když mi sestra odkryla ránu, vyděšeně se podívala na doktorku.

„Co jste s tou rukou prováděla? Máte potrhané minimálně čtyři stehy. Takhle kamarádky nebudeme. Sestro, ať připraví operační sál, dvojka je volná, tohle musíme vyčistit a znova zašít. Připravte také přeložení pacientky.“ Sestra přikývla.

„Jaké přeložení?“ Překvapeně jsem se na ni podívala.

„Ruku vám dáme do pořádku, ale nejsme schopni na vás dohlížet, abyste naši práci nemařila.“ Byla pořádně namíchnutá.

„Ale já jsem s tou rukou nic nedělala!“ snažila jsem se jí marně vysvětlit.

„To už posoudíme my, zlatíčko.“ Slovo zlatíčko řekla tak falešně, že jsem se neovládla a ošklivě se na ni podívala.

Netrvalo dlouho a sestra mě odvedla na sál, kde mi ruku lokálně umrtvili a zašili. Takže své sestře jsem mohla poděkovat za to, že jsem se omylem ocitla na lůžkovém oddělení psychiatrie fakultní nemocnice. Kolotoč se roztočil a já s ním. Najednou byl okolní svět rozmazaný a úplně jiný.

///

Všichni byli milí, vstřícní a chápaví, ale večer do mě nacpali přes můj nesouhlas léky na spaní. Patrně abych nedělala problémy. Vždycky jsem se po nich probudila až ráno. Léky proti bolesti v kombinaci s léky na spaní mě úplně odrovnaly. Nemohla jsem nic jíst ani pít. Žaludek jsem měla scvrklý jako sušenou švestku. A když mi další den matka přinesla papír s rozhodnutím o mé léčbě na klinice, scvrknul se jako rozinka. Převzali za mě zodpovědnost, protože jsem prý nebezpečná sobě i svému okolí.

„Co je to? Permanentka na psychiatrii? V žádném případě to nepodepíšu, nesouhlasím s tím. Půjdu domů.“

„To není pozvánka, to je rozhodnutí.“ Vyštěkla za máminými zády Bea.

„Nepleť se do toho,“ zarazila ji. „Zlato, je to pro tvoje dobro.“

„Mami, nepřeháněj, nejsem žádná psychopatka, jen jsem se nešťastnou náhodou zranila, a kdyby mě Beátka vší silou nechytla za zápěstí, tak ještě ležím na chirurgii!“

„Zatlouká, vidíš? Přesně na to nás upozorňovali, že si vymyslí i nemožné.“

Máma rukou dala znamení, aby už zmlkla, že jí rozumí. „Jdu si promluvit s lékařem.“

„Ne!“ Přepadla mě panika. „Nenechávej mě tu s ní, prosím tě!“

„Hned se vrátím,“ dodala máma a odešla.

„Do bytu už se nevrátíš! Žádný už totiž nemáš!“ oznámila mi škodolibě Bea a podívala se z okna.

„O čem to mluvíš?“

„Myslíš, že ti máma bude platit byt, když tvrdneš na psychiatrii? Všechno už je dávno sbalené. Všechny krámy máš u nás.“

Zírala jsem na ní jako opařená. „Jak jste to mohly udělat?“

„Co myslíš?“ Zatvářila se vítězoslavně.

„Odstěhovat mě. Z mého bytu… z našeho bytu… Na to nemáte právo!“ Nedokázala jsem křičet. Svět se mi právě rozbil na milion kousků.

„Bože, ty jsi fakt naivní. Tvůj byt? Nemáš ani na pořádné jídlo, natož na nájem. A když se majitel dozvěděl, co jsi tam prováděla, ulevilo se mu, že jsme tě odstěhovaly.“

Neovladatelně jsem se roztřásla a oči se mi zalily slzami. V tu chvíli mi pravá ruka sevřená v pěst vyletěla přímo k Beině tváři. Kvůli silným lékům jsem se ale neudržela na nohou, pěst ji minula a já jsem spadla na zem. Ucítila jsem pod sebou studenou podlahu a zoufale jsem se rozplakala.

„No paráda… Nejvyšší čas zavolat pomoc. Ať vidí, kam patříš,“ vyhrkla a zuřivě mačkala zvonek u postele.

2

Zabalila jsem si všechny věci a postavila tašku vedle té, kterou mi v nemocnici nechala matka. Prý je v ní všechno, co budu potřebovat. Už jsem se ani nebránila. Nikoho jsem nepřesvědčovala o tom, že jsem jiná, než za jakou mě považují. Neměla jsem se kam vrátit. Náš milovaný byt patří někomu jinému. V naší posteli už spí někdo jiný a v naší kuchyni možná někdo vaří svým dětem pudink. Kde ale jsou naše věci? Naše fotky? Oblíbené filmy na dévédéčkách? Magnety, které jsem měla na ledničce? Nebylo fér, že jsem je nemohla sbalit a přestěhovat sama. Že můj život řídily ty dvě. A otec? Ten znal jenom jejich zaručeně pravdivou verzi příběhu, ale všechno financoval. Samozřejmě pro moje dobro. Nikdy jsem jeho peníze nezneužívala, vždycky jsem byla samostatná. Myslím, že toho si na mně vážil.

///

Seděla jsem na posteli a čekala na převoz. Ruku jsem už měla jakžtakž v pořádku – před pár hodinami mi vyndali stehy. Za chvíli vešel do pokoje starší pán, zvedl tašky a povzbudivě se usmál.

„Tak půjdeme.“

Automaticky jsem se také usmála. Vlastně jsem jen zvedla koutky úst. Za tu dobu, co jsem byla v nemocnici, jsem se naučila předstírat, že jsem v pohodě – a zabíralo to. Alespoň se nikdo na nic nevyptával. Tenhle milý mužík to také vzal jako souhlas. Poslušně jsem za ním cupitala v džínách a oblíbené teplákové bundě. Nevím, jak se mi dostala do pokoje. Asi mi ji přinesla máma. Celou cestu jsem mlčela. Ten milý mužík naštěstí také. Pod koly sanitky ubíhaly kilometry rychleji, než bych chtěla. Sledovala jsem silnici lemovanou patníky a v duchu se modlila za defekt nebo náraz do stromu. Řidiči většinou přežijí a ten milý človíček má určitě rodinu a je šťastný. Já bych nikomu nechyběla.

Nevyšlo to. No co, tak možná příště.

„Tak jsme tu. Pojďte, vezmu vám věci.“ Vystoupila jsem z auta a následovala ho. Před námi se tyčila vysoká zeď. Rozsáhlý areál budov, ne moderních, spíš v nějakém historickém slohu. Baroko? Renesance? Netuším. Dějiny umění mi nikdy moc neříkaly. Hlavní vchod byl lemovaný honosnými sloupy. Vypadalo to tam jako v lázních. Komplex obklopoval les, louky a pole.

„Můžeme?“ Človíček se dotkl mého předloktí.

„Chtěla bych si zakouřit. Dejte mi prosím pět minut.“

„No, neměl bych, ale že jste to vy…“ Sedl si na lavičku u hlavního vchodu. Vděčně jsem se připojila. „Co se vám stalo?“ Zkoumavě se na mě podíval.

„Pokus o sebevraždu, sebepoškozování a agresivní chování k členům vlastní rodiny,“ odcitovala jsem mu své tři hříchy, které mi zajistily pobyt na psychiatrické klinice.

„Kdo by to řekl.“ Usmál se, jako by tomu nemohl uvěřit.

„Asi nikdo…“

„Málokdy sem vezu někoho, s kým se dá normálně mluvit.“ Zase jsem zvedla koutky. „Je tady úžasný personál, odpočinete si, načerpáte novou energii a zapomenete na chmurné myšlenky. Za chvíli vás povezu nazpátek, uvidíte.“

„Mně je to jedno, stejně se nemám kam vrátit. Možná mi tu bude dobře.“

„Určitě, jen je třeba dát tomu šanci.“

„Jasně, vyzkouším všechny atrakce a hurá zpátky do reality. V Disneylandu člověk nemůže být věčně.“

Pán se srdečně zasmál. „Tak Disneylandem to tady ještě nikdo nenazval. Byla jste tam někdy?“

„Tady, nebo v tom skutečném?“

„No, vlastně v obou.“

„Ne. Nebyla jsem ani tady, ani tam.“ A ani tam nikdy nepojedu, dodala jsem v duchu. Nedělala jsem si žádné plány do budoucna, považovala jsem to za zbytečné, protože můj život neměl budoucnost. Nedopalek cigarety jsem uhasila v odpadkovém koši a vstala. Človíček vzal moje tašky a vyprovodil mě po přesně čtrnácti schodech k recepci, kde odevzdal mou „vstupenku“.

„Tak hodně štěstí a pevně věřím, že se brzy uvidíme.“

„Děkuji a mějte se!“ Koutky nahoru! Vtom už moje tašky převzala nějaká paní v jednoduché pestrobarevné blůze a kalhotách.

„Pojďte se mnou,“ vyzvala mě a rázně vykročila dlouhou chodbou. Zavedla mě do malé místnosti, která vypadala jako ambulance. „Tady přebereme vaše věci.“ Ukázala na tašky, které postavila na stůl.

„Přebereme?“

„Některé předměty jsou v našem zařízení zakázané. Ty dáme do označeného sáčku a při odchodu vám je vrátíme.“

Hm. Jako ve vězení v amerických filmech, na které jsem tak ráda koukala. Vůbec jsem netušila, co jsem si vlastně přivezla. Sestřička otevřela první tašku a já jsem očima hledala svoje věci. Když drobná blondýnka vyndala tričko s krátkým rukávem, objevila se na něm visačka z obchodu.

„To nejsou moje věci,“ špitla jsem tiše. Sestra se na mne překvapeně podívala.

„Dali jsme vaší matce seznam věcí, které budete potřebovat. Asi vám je nakoupila.“

Vytáhla z tašky růžovou teplákovou soupravu, na které také byly visačky, a pokračovala dalším oblečením. Všechno bylo nové. Zmateně jsem si sedla na židli vedle otevřené tašky. Na sestřičce bylo vidět, že je také v rozpacích.

Za chvíli odemkla zásuvku u stolu a vyndala nůžky.

„Ustříhám vám je.“ Usmála se.

„To nemusíte, já to pak udělám.“ Chtěla jsem jí ušetřit práci.

„Bohužel to nepůjde. Nůžky nesmíte mít u sebe.“

„Aha…“ Ztratila jsem řeč. Najednou jsem ani nedokázala zvednout koutky úst v hraném úsměvu. Cítila jsem, jak ze mě vyprchává poslední jiskřička naděje, že mi tady bude dobře a že mi pobyt prospěje.

„Nebudete je potřebovat. A kdyby přece ano, obraťte se na kohokoliv z nás.“

„Skvělé…“ utrousila jsem posměšně.

„Jste v pořádku?“

„Jsem.“ Zadívala jsem se z okna. Byla v něm mříž. Pak jsem si všimla, že mříže a zámky jsou téměř všude. Z toho mrazilo. Sestřička přešla k druhé tašce, ve které jsem měla věci z nemocnice. Většina věcí z ní putovala do označeného sáčku: kosmetická taštička, pásek, hodinky, pilník na nehty, dokonce i tkaničky z tenisek a od mikin. Zůstalo mi jen nové oblečení. Vůbec jsem netušila, jestli mi padne. Chtěla jsem své oblíbené kousky, ve kterých bych se alespoň cítila trochu lépe.

„Tak, to by bylo. Ještě si prosím vypněte telefon. Pak vám ho vrátíme.“

„I mobil?“ Nevěřícně jsem se na ni podívala.

„Pravidla jsou pravidla. Když si budete chtít zavolat, stačí říct.“

„Jak dlouho tady budu muset být?“ Zeptala jsem se se staženým hrdlem. Bylo mi do pláče.

„To se uvidí. Nebojte se, bude vám tu fajn.“

„To vidím…“ Po tváři mi stékala první slza. Vzala jsem poloprázdnou tašku a počkala, až sestra zamkne sáček s mými věcmi do velké skříně. Pak jsme vyšly do dlouhé chodby se žlutými stěnami.

„Tohle je váš pokoj. Můžete si vybalit věci. Zatím tu budete sama. Později vám sem určitě dáme nějakou kamarádku. Asi za hodinu pro vás přijde sestra. Absolvujete vstupní vyšetření. Pak bude společný oběd v jídelně, která je na konci chodby. Po obědě je skupinová terapie a před večeří osobní volno. To můžete jít do bufetu nebo se projít venku. Večeře je v šest. Vedle jídelny je místnost s televizí. Večerka je v deset. To musí každý být ve svém pokoji. V pondělí, ve středu a v pátek je vizita. Každý den se vstává v šest. Bla bla bla bla blá… Bla blá… Bla bla blá?“ Na konci dlouhého monologu, který jsem přestala vnímat někde u skupinové terapie, jsem zaregistrovala tázací tón.

„Prosím?“

„Jestli všemu rozumíte?“

„Ale jistě,“ přitakala jsem nepřítomně a podívala se z okna. Právě se otevřela obrovská brána a vjela dodávka. Asi zásobování.

„Pokud kouříte, tak jenom venku nebo v poschodí, kde je kuřárna.“

„Můžu kouřit?“ Alespoň jedna dobrá zpráva.

„Samozřejmě, jste dospělá. My se tady staráme jenom o vaše duševní zdraví. Fyzické si ničte, jak chcete.“ Měla jsem s sebou krabičku s pár cigaretami.

„Můžu si dojít pro cigarety do nějakého obchodu?“

„To bohužel ne.“

„A co bufet?“

„Tam se cigarety neprodávají, ale můžete někomu zavolat, aby vám je přivezl.“

„Můžu hned?“

„Dnes už ne, až zítra.“

No bezva. Chtěla jsem už konečně být sama. Zase jsem se rozbrečela. Nenáviděla jsem to tady. Nenáviděla jsem, že tady musím být pod dozorem, že mi někdo organizuje den a říká mi, co mám dělat a kdy to mám dělat.

„Jenom klid.“

„Tady nikdy nedokážu být klidná.“

„Za chvíli si o tom můžete promluvit. Nechám vás.“

Odešla. Na klinice, ze které jsem přijela, vládl celkem živý ruch. Tady bylo naprosto nesnesitelné ticho, na které jsem nebyla zvyklá. Ničilo mě to. Chtěla bych alespoň svůj iPad. Kde asi skončil? Naposled jsem ho poslouchala po hádce s Petrem. Péťa… Nikdy by nedovolil, aby mě sem zavřeli. I když náš vztah nebyl nijak ukázkový, vždycky mě chránil. Když jsem si na něj vzpomněla, bylo mi divně. Ve skutečnosti jsem vůbec netušila, kolik času uplynulo od jeho smrti. Měla jsem pocit, že to bylo včera. Sedla jsem si na postel a objala polštář. Nikdo mě nikdy neobjímal, jenom on. Chybělo mi to. Po tvářích se mi koulely slzy. Už mě nikdy neobejme. Už nikdy… Nikdy neucítím jeho pevné ruce. Nikdy neuslyším jeho smích. Nikdo si v tomhle blázinci na mne nevzpomene. Nemám nikoho jako on, kdo by stál na mé straně. Z bezmocné zlosti jsem mrskla polštářem proti zdi. V tu chvíli se otevřely dveře a vešla sestra, kterou jsem ještě neviděla.

„Neruším?“

Podívala jsem se na ni skrz prsty, ve kterých jsem měla zabořenou tvář. „Záleží na tom?“

„Mně ano.“ Byla milá a příjemná.

„Mně ani ne.“ Zato já jsem byla protivná a zlá. Horší bylo, že mi to ani trochu nevadilo.

„Pojďte se mnou. Doktor Kuhn na vás čeká.“

„Nechci tam jít.“

„Ale no tak.“ Sedla si vedle mě na postel.

„Vůbec netušíte, jak mi teď je. Chci zůstat tady. Sama.“

„To nepůjde.“ Neztrácela trpělivost.

„Dotáhnete mě tam za vlasy?“ Odsekla jsem jedovatě.

„Ne. Naštěstí to tady tak nefunguje. Když nepřijdete do ordinace, přijde pan doktor sem.“

„Já nechci s nikým mluvit.“ Zabořila jsem zase hlavu do dlaní.

„Mám ho sem tedy zavolat?“

„Ne.“ Vstala jsem a neochotně ji následovala. Vešla jsem do ordinace vedoucího psychiatra. Za stolem seděl muž kolem čtyřicítky. Tmavohnědé vlasy, místo bílého pláště měl civilní oblečení. Místnost vypadala spíš jako advokátní kancelář než jako ordinace. Moje představa o dnešních psychiatrech byla asi zkreslená.

„Dobrý den, vítám vás.“ Odstrčil spisy, které měl před sebou na stole, a usmál se.

„Dobrý den, pane doktore. Vedu vám tu novou slečnu.“ Sestřička se na mě povzbudivě usmála.

„Děkuji, můžete jít. Pak vám zavolám.“ Z doktora Kuhna byli asi všichni vedle. A on to pochopitelně věděl.

Stála jsem tam jako kůl v plotě.

„Neposadíte se?“

„Musím?“

„Ne, nemusíte, pokud se vám nechce. Jenom mi připadáte dost nešťastná. Vsedě se lépe povídá.“ A tak, i když jsem nemusela, sedla jsem si. „Jak je na tom vaše ruka?“

„Dobře.“ Pokrčila jsem rameny. Kdyby mi ta ruka upadla, stejně by mi to bylo jedno.

„Už vám vyndali stehy?“

„Dneska ráno.“

„To je nepříjemné. Jak se vám to stalo?“

„Byla to nehoda.“

„Bolelo to?“

„Ani ne, rozbila jsem sklenici. Měla jsem mokré ruce a prostě mi vyklouzla. No, a když jsem sbírala střepy, tak jsem nešťastnou náhodou uklouzla a pořezala se.“

„Byla jste tehdy opilá?“ zeptal se klidně.

„Ne.“ Okamžitě jsem zalhala.

„Kdo vám pomohl?“

„Martin.“

„Přítel?“

„Ne, kamarád.“

„Asi mu na vás záleží.“

„Spíš neměl čisté svědomí.“

„Tomu nerozumím.“

„To ani nemusíte, není to důležité.“

„Takže on vás našel a zavolal pomoc?“

„Asi jo, nepamatuji si, co bylo dál.“

„Máte také nějakého přítele?“ Povytáhl obočí.

Mlčela jsem. Nebyla jsem schopná ze sebe vypravit ani hlásku. O Petrovi jsem s nikým nemluvila. A už vůbec ne s cizím člověkem.

„Je mrtvý,“ zašeptala jsem skoro neslyšitelně.

„To je mi líto,“ povzdechl si. Znělo to upřímně.

„Ne, není,“ zašeptala jsem.

„Prosím?“

„Není vám to líto. Proč by taky mělo?“

„Proč si to myslíte?“

„Neznáme se, neznal jste ani jeho, tak vám to nemůže být líto!“ zvýšila jsem hlas.

„Když o něčem nebudete chtít mluvit, stačí říct. Nemusíme to rozebírat.“

„Já s vámi nechci mluvit o ničem.“ Vstala jsem. Zoufale jsem toužila odejít, ale nebylo kam. Na dveřích byla i zevnitř místo kliky koule.

„Uklidněte se.“

„Prosím, nedržte mě tady. Nic jsem neudělala, jen mi zemřel přítel. Musím se s tím vypořádat a to je všechno.“

„Kdybychom vás odtud pustili, kam byste šla?“ Na tuhle otázku jsem neměla odpověď. Kam? Netuším. Domů jsem jít nechtěla a ani nemohla. Práci jsem už asi taky neměla. Ani svůj krásný pronajatý byt.

„Nevím.“

„Tak vidíte. Tady to ale zjistíme.“

„Vy?“

„Ne, na to přijdete sama.“

„Nevím, jestli to chci.“

„Proč jste si podřezala žíly?“

„Já jsem si je nepodřezala!“

„Napadla jste svou sestru v nemocnici?“

„Ne.“ Zřejmě byl opravdu dobře informovaný.

„Tady nemusíte lhát. My vám pomůžeme.“

„Dejte mi pokoj, jenom tak mi můžete pomoct.“ Hlučně jsem vstala a začala bušit do dveří. Věděla jsem, že vyvádím jako šílená, ale bylo mi to fuk.

„To stačí.“ Doktor Kuhn vstal a opatrně mě chytil za ruce.

„Nechte mě! Nedotýkejte se mě! Chci jít domů za přítelem, nemůžu tady zůstat.“

Cítila jsem, že nemůžu popadnout dech a srdce mi buší jako splašené.

„Váš přítel je mrtvý,“ řekl doktor rázně. „Nečeká na vás a váš byt už také není váš.“

Přestala jsem s ním bojovat. Znova mi někdo vrazil nůž do srdce a tentokrát to byl úplně cizí člověk. Uvolnila jsem si ruce z doktorova sevření, obrátila se a svezla se na zem. Nemohla jsem dělat nic jiného. Cítila jsem se jako zpráskaný pes. V hlavě mi hučelo a z očí mi nezadržitelně tekly slzy proudem. Nenáviděla jsem doktora, protože mi řekl pravdu, kterou jsem si v žádném případě nechtěla připustit. Otevřel lékárničku a do injekce natáhl trošku tekutiny z lahvičky s gumovou zátkou.

„Ne! Nechci žádnou injekci!“ Seděla jsem na zemi s rukama založenýma na prsou.

„Podívejte se na sebe. Uleví se vám. Trochu se prospíte.“

„Nechci spát!“ Instinktivně jsem ho chytila za zápěstí a připravila se na předem prohraný boj. Z té injekce jsem měla panický strach. Viděla jsem spoustu filmů, ve kterých někoho omámili a později prohlásili za nesvéprávného. Tak to tedy ne! Doktor Kuhn si povzdechl a otevřel dveře. Vešli dva mladí, urostlí chlapi.

„Injekce.“

„To není fér!“ Zaječela jsem tak, že to muselo být slyšet až na druhém konci chodby. Chtěla jsem se těm chlapům vytrhnout a utéct. Neměla jsem tu nejmenší šanci. Jeden mě opatrně chytil za ruce. Zápěstí se ani nedotkl. Druhý mi pevně sevřel obě nohy. Netuším, jak to udělali, ale nemohla jsem se ani pohnout. Cítila jsem píchnutí jehly do ramene. „To není fér… Nechte mě… Prosím… Prosím…“ Po pár vteřinách jsem zmalátněla. Najednou jsem to vzdala. Slzy mi tekly dál, ale už jsem nedokázala vzdorovat.

„Kamile, vezměte ji, prosím vás, zpátky na oddělení. Musí se vyspat. A ať ji nikdo neruší, pokud to nebude nutné.“

„Jasně.“ Kamil mě vzal za zdravé předloktí a okolo zad. „Tak pojď.“ Beze slova jsem ho poslechla. Vlastně jsem chtěla jít kamkoliv, jen abych byla pryč z ordinace. Kamil byl gorila, za kterou by se nemusel stydět ani největší mafián. Cítila jsem se vedle něj jako neohrabané štěně.

„Dostaň mě odtud ven. Prosím…“ pošeptala jsem mu asi v půlce cesty, když jsme byli dost daleko od zavřených dveří ordinace.

„Věčně tady nebudeš, neboj se,“ chlácholil mě.

„Já tady ale nemůžu zůstat ani minutu! Co za to chceš? Sex?“ Nevěřila jsem vlastním uším. Proboha, co to plácám? Ale bylo mi fakt příšerně.

Kamil mlčel. Najednou jsem už nebyla schopná ani mluvit. Ucítila jsem pod sebou měkkou postel a vzápětí jsem spala. Jako zabitá. A nic se mi nezdálo.

///

Když jsem otevřela oči, byl slunečný den. Vůbec se mi nechtělo vstávat, ale močový měchýř měl jiný názor. Tak jsem přece jen vylezla z teplé postele. Po včerejšku jsem měla pořád ještě zpomalené reflexy. Postupně jsem si vzpomínala na to, co se vlastně stalo. Když jsem se vrátila do pokoje, čekala na mě milá sestřička se dvěma různými tabletami v malé mističce.

„Dobré ráno.“ Usmála se.

„Hm.“ Z její dobré nálady se mi zvedl žaludek.

„To je vaše.“ Podávala mi prášky.

„Co je to?“

„Vaše léky.“

„Nepotřebuju je.“

„No, to budete muset vysvětlit svému lékaři. Já musím dohlédnout, abyste si je vzala.“

„Ale já je fakt nechci. Vždyť ani nevím, co to je.“

„Nikdo vás nechce otrávit ani omámit. Skutečně si myslíte, že jste v naprostém pořádku?“

„Ne, to si vůbec nemyslím, ale nechci do sebe cpát prášky.“

„Včera s vámi mluvil doktor Kuhn a předepsal vám je.“

„Nejspíš má o mně zkreslenou představu.“ Dívala jsem se do země a snažila se vzpomenout si na včerejšek. Asi jsem se kdovíjak neuvedla.

„To si nemyslím.“

„Nevezmu si je.“ Sestra vzdychla a odešla. Znova jsem si vlezla do postele. Chtěla jsem dál spát. Myslela jsem si, že mám vyhráno, ale omyl. Za pár minut vešel do pokoje bez zaklepání sám doktor Kuhn.

„Tady se nerespektuje soukromí?“

„Je mi líto, ale tady opravdu ne.“

„Co kdybych byla nahá?“

„Věřte mi, že jako lékař jsem už viděl všechno.“

„Všechno určitě ne.“

„Co se týká lékařské praxe, tak mě máloco překvapí.“

Sebevědomí mu tedy rozhodně nechybělo. Spíš ho měl na rozdávání.

„Proč tu vlastně jste?“ Posadila jsem se na posteli.

„Přišel jsem si popovídat. Včera jsme náš rozhovor nedokončili.“

Pohodlně se usadil na židli vedle postele.

„Nevím, co ode mě chcete slyšet.“

„Už jste snídala?“

„Ne.“

„Nemáte hlad?“

„Ne.“

„Ty léky nechcete?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Vždyť ani nevím, co to je za léky.“

„Potřebujete trochu vypnout. Pokusit se podívat na věci z jiného pohledu.“

„Jak můžete vědět, co potřebuju?“ skočila jsem mu do řeči.

„O každém pacientovi toho vím víc, než si myslíte. A kdybyste mě nechala domluvit, tak by vám došlo, že my jsme tu pro vás. Ne vy pro nás. Chápu, že to máte složité, ale je čas vstát a jít dál. Prostě se podívat na svůj život z jiné strany a naučit se fungovat jako samostatná mladá žena.“

„Ale vy to nechápete,“ zase jsem začala ječet jako usmrkanec. „Nemá to smysl.“

„Už mi zase skáčete do řeči.“ Usmál se.

„Promiňte, ale říkáte mi něco, co není možné.“ Prostě jsem to tak cítila.

„Nic není nemožné.“

„To si myslíte vy. Myslíte si, že mi pomůže, když mě izolujete od celého světa, zakážete mi cigarety, mobil, mejkap, všechno… A pak se divíte, že nemám chuť brát léky! Kdo vám dává příkazy? Kolik vám moje rodina strčila do obálky?“ Už jsem na něj zase křičela. Vtom se ve dveřích zjevilo gorilí mládě. Doktor Kuhn ho zastavil pokynem ruky.

„To je v pořádku.“ Kamil na mě vrhl soucitný pohled, který jsem si nedokázala vysvětlit, a vrátil se na chodbu. Určitě ale nešel daleko.

„Co mám udělat, abyste mě pustili? Nebo alespoň nechali na pokoji?“

„Chci, abyste si vzala ty léky. Jedna tableta je obyčejný hořčík, protože vaše krevní testy ukázaly, že máte nebezpečně nízkou hladinu minerálů. Druhá je na to, abyste se trochu zklidnila. Není dobré, abyste měla takové psychické výkyvy. Protože tady zodpovídáme za vaše zdraví, tak vám je v případě, že si je nevezmete dobrovolně, budeme muset podat injekčně. Nechceme vás ale zbytečně trápit.“ Proč mě tu tedy drží proti mé vůli? „Buďte rozumná a berte to tady jako dovolenou. Na nic nemyslete a odpočívejte.“

„Vy… jste… Máte přítelkyni?“ vysoukala jsem ze sebe.

„Jsem šťastně ženatý.“ Kuhn se na mě nechápavě podíval.

„Jasně… Všichni jsou šťastně zadaní nebo ženatí.“ Přešla jsem k zamřížovanému oknu. „Všichni jsou tak šťastní, že nevědí, co si počít, a předávají si tu klíče jen z čisté nudy.“

„Potřebujete pomoc,“ uzavřel věcně. „Běžte se projít. Máte osobní volno. Pak skupinovou terapii.“ Zůstala jsem stát u okna a dívala se ven, dokud jsem si nebyla jistá, že doktor Kuhn a jeho gorila odešli. Nakonec jsem si ty prášky vzala, ze skříně jsem vytáhla šedomodrou mikinu a odhodlala se jít na vzduch. Bylo slunečné podzimní dopoledne. Pomalu, ale jistě přicházela zima. Neměla jsem ji ráda. Prošla jsem dlouhou prázdnou chodbou. Všichni očividně využili možnosti jít ven. Později jsem pochopila proč.

///

Když jsem otevřela těžké vchodové dveře z masivního dřeva, ovanul mě mrazivý vítr. Nepočítala jsem s tím, že je tak chladno. Když jsem sem dorazila, bylo počasí to poslední, co mě zajímalo. Sešla jsem po schodech a do tváře mi zasvítilo sluníčko. Sluneční brýle, na které jsem byla zvyklá, mi samozřejmě zabavili. Nezbývalo mi nic jiného než mžourat. Lidé postávali v hloučcích nebo jen tak o samotě a na celou idylku dohlížely sestřičky. Zašla jsem do polostínu, vyndala z kapsy cigarety a vtom mi to došlo. Neměla jsem si čím zapálit. Doktor Kuhn, pan Dokonalý, se na mě určitě dívá z některého okna a analyzuje moji reakci. Bezva. Kopla jsem do kamene a ten se z kopečka skutálel do trávy. Lavičky byly obsazené. Seděli na nich zvláštní lidé. Někteří si mě se zájmem prohlíželi. Když jsem si to uvědomila, otočila jsem se na patě a zamířila zpátky. U schodů mě zastavil Kamil.

„Byla jsi venku jenom chviličku.“

„Hlídáš mě?“ zavrčela jsem na něj.

„Nejen tebe. Hlídám všechny.“

„Tak je hlídej. Je snad zakázané být venku méně než hodinu?“ Podal mi zapalovač. „Můžu si ho nechat?“ Upřela jsem na něj přimhouřené oči, protože byl o dvě hlavy větší než já a stál zády ke sluníčku.

„Ne, ale tady venku ho mám vždycky u sebe. Můžu ti ho kdykoliv půjčit.“

„Aha.“ Vzala jsem si ho a zapálila si. Bylo neuvěřitelné, z jakých hloupostí tady dělají velké nebezpečí. Přehnaná bezpečnostní opatření, jako v base.

„Není to tady tak hrozné, jak si myslíš.“

„Jasně že ne.“ Ironicky jsem se zasmála. „Je to vlastně dovolená all inclusive. Pan doktor už mi vysvětlil, že bych si to tady měla užívat.“

„No, já bych tomu neříkal dovolená, ale v podstatě má pravdu. Je normální, že z principu všechno odmítáš a proti všemu bojuješ. Dělají to skoro všichni, kteří sem přijdou nedobrovolně.“

„Ale já sem nepatřím, chápeš?“ Podíval se na mé zavázané zápěstí, které vykukovalo z rukávu mikiny. „Není to takové, jak to vypadá,“ dodala jsem.

„Ano, i tohle říkají skoro všichni. Neřeš to.“

„Neřeš to? Jak to mám neřešit, když jsem proti své vůli zavřená v blázinci?“ Zavrtěla jsem rozhořčeně hlavou.

„Potřebuješ pomoc.“

„Ty to vůbec nechápeš.“ Vrátila jsem mu zapalovač a vydala se do zahrady. Snažila jsem se ignorovat pohledy, které se na mě ze všech stran upíraly určitě jen proto, že jsem tady nová. Sedla jsem si na studenou zídku zahradní jímky a rozhlížela se po areálu. Podvědomě jsem hledala někoho normálního, ale viděla jsem jen samé podivné tváře. Někteří pacienti vypadali jako tělo bez duše – jen nepohnutě zírali do prázdna, jako by čekali, až gong oznámí, že se mají vrátit dovnitř. Někteří chodili jako oddaná štěňata za sestřičkami a povídali si s nimi. Tvářili se vážně, jako by konzultovali diagnózy ostatních pacientů. Další postávali v hloučcích, kouřili, ale s nikým se nebavili. Jen výjimečně bylo vidět normální rozhovor bez přehnaných gest. Sem tam začal někdo něco nesmyslně vykřikovat nebo zpívat. Šílenství! Zapálila jsem si další cigaretu od předchozího nedopalku. Nemohla jsem se na to dívat. Napravo stála vysoká zeď zakončená pěti řadami ostnatého drátu. Mezerami byla vidět silnice s projíždějícími auty. Když jsem byla na gymplu, vzali nás na exkurzi do bývalého koncentračního tábora. Ten plot mi ho připomínal. Drát ale určitě nebyl pod vysokým napětím, takže by se dal překonat. Odhadla jsem jeho výšku, vlastní možnosti a schopnosti. Hm, spíš ne než ano.

Ze zamyšlení mě vyrušil ženský hlas. „Můžu si od tebe připálit?“

Otočila jsem se. Přede mnou stála vysoká štíhlá blondýnka s cigaretou v puse. Při pohledu na její zjizvenou tvář jsem oněměla. Všimla si toho a mě to vážně zamrzelo.

„Tak můžu?“ zeptala se znova a obrátila oči v sloup.

„Jasně, promiň.“ Podala jsem jí cigaretu a všimla si, že se o nás začaly zajímat dvě sestřičky.

„Jsem zvyklá.“ Pokrčila rameny, ale moc lhostejně to nevypadalo.

Vrátila mi cigaretu. „Jsi tady nová.“ Nevěděla jsem, jestli je to otázka nebo konstatování.

„Jo.“ Přisvědčila jsem pro jistotu.

„To ti nezávidím.“

„Proč?“

„Nováčci to mají vždycky nejtěžší. Když jsem sem přišla, tak jsem myslela, že se zabiju hned první den. Ale to tady nejde. Všichni na tebe zírají, někteří tě berou jako novou hračku, jiní jako zpestření stereotypu a další jako vetřelce, který ten stereotyp narušuje. Podle toho, jak dlouho tady dotyčný ztrácí čas.“

„A jak dlouho jsi tady ty?“

„Dost dlouho na to, abych už mohla vypadnout.“ Podle vyhýbavé odpovědi je tu už celou věčnost. „Sebevražedkyně tady nebývají nijak dlouho.“ Ukázala prstem na mé zavázané zápěstí.

„Co znamená nijak dlouho?“

„To záleží na tobě. Čím dřív začneš mluvit – oni tomu říkají spolupracovat –, tím dřív odtud vypadneš.“

Hrozně jsem se jí chtěla zeptat, proč je tady ona. Co se jí stalo, že je tak zřízená? Nepřišlo mi ale vhodné ptát se pacientky psychiatrické kliniky, proč vypadá tak strašně.

„A co chtějí slyšet?“

„Na to přijdeš sama.“ Vstala a odcházela lehkou vlnivou chůzí. Její ladné pohyby ostře kontrastovaly se situací a místem, kde jsme se nacházely. Tady by mě ale nemělo nic překvapovat. Blondýnka zamířila ke Kamilovi, mávla rukou, řekla něco, co jsem neslyšela, a usmála se na něj. Hm, že by ti dva spolu něco měli? Je to tady vůbec možné?

Po třetí cigaretě mi začala být zima, ale chtěla jsem si užít tu chvilku soukromí, kdy se vás nikdo na nic neptá a nic od vás nechce.

Zničehonic se kousek ode mě strhla rvačka. Jeden chlap křičel: „Ještě! Bouchni si, když seš takovej frajer!“ A druhý do něj bušil hlava nehlava. Odvážlivec jen stál a přijímal rány, jako by vůbec nic necítil. Vypadalo to jako cirkusový výstup dvou klaunů. Rvačku předčasně ukončil Kamil s dalším statným ošetřovatelem, který se zjevil bůhvíodkud. A bylo po zábavě. Až směšně rychle oba zpacifikovali a odvedli pryč. Po tomhle divadle vycházky skončily. Nevěděla jsem, co bude dál, tak jsem se vrátila do svého pokoje.

Po delší chvíli za mnou přišla sestra.

„Co tady děláte?“

„Ležím,“ odpověděla jsem podrážděně. Chtělo se mi spát. Najednou toho na mě bylo nějak moc a spánek byl jediný únik z reality. Vykašlala jsem se na předsevzetí, že budu na všechny milá. Začínalo mi být úplně jedno, co si o mně kdo myslí.

„Máte sezení, pojďte.“

Zavedla mě do malé místnosti o pár pokojů dál.

„Tady je, pane doktore.“

„Díky, Katko. Tak můžeme začít. Posaďte se.“

Přesně jako ve filmu. Kuhn seděl uprostřed velmi nepravidelného kruhu. Obklopovalo ho asi deset převážně mladších lidí, zhruba v mém věku. Posadila jsem se na židli co nejdál od něj. Naivně jsem si myslela, že budu neviditelná. Nebyla jsem. Všichni se na mě se zájmem dívali.

„Nechcete se ostatním představit a říct jim, proč jste tady?“ vyzval mě doktor.

„Ne.“ Podívala jsem se mu do očí. Vzápětí jsem zachytila upřený pohled zjizvené blondýnky. Trošku, sotva náznakem, se zamračila a zavrtěla hlavou. Asi to z mé strany nebyl ten správný krok. Nevadí. Ani omylem nemám chuť zpovídat se lidem, které neznám a které ani nemám chuť znát.

„Dobře, uděláte to, až budete chtít.“

„Tak to se načekáte,“ vyhrkla jsem. Už jsem nepřemýšlela nad odpověďmi. Začala jsem se řídit heslem: co na srdci, to na jazyku.

„Já nikam nespěchám. Tak jaké jsou dnes novinky?“

„Boris se dnes porval s Romanem!“ vyhrkla malá kulatá černovláska.

„Já vím, jako malí kluci.“

„Opravdu jako malí kluci.“ Zopakovala důležitě po něm.

„Bylo to hrozné.“

„Proč, Slávko?“ Takže blondýnka s dlouhatánskýma nohama a zjizvenou tváří je Slávka.

„Roman si jako vždycky nechával rozbíjet obličej. A Boris se nechal vyprovokovat. Obličej… Roman má takový hezký obličej.“

„Ty jsi taky hezká.“ To se ozvala černovláska.

„Díky, Jani.“ Slávka se zářivě usmála, ale její znetvořená tvář vypadala v tu chvíli hrůzostrašně.

„Není za co.“ Ta malá je evidentně komunikativní. Byla přehnaně milá, až vlezlá.

„Líbí se ti?“ zeptala se další dívka, asi z celé skupiny ta nejmladší.

„Ne, líbí se mi jeho obličej. Teď ho má samozřejmě celý oteklý a modrý. Ale dostane se z toho. Má štěstí,“ dodala smutně.

„Ty nemáš štěstí, Slávko?“ zeptal se jí Kuhn. Vtom jsem si uvědomila, že jí tyká.

„Jasně, že mám, vždyť jsem živá a zdravá. Už bych tu vůbec nemusela být.“ Usmála se na lékaře a celá tvář se jí opět zkřivila.

„Tak vidíš.“

„Vděčím za to mnoha lidem včetně vás, pane doktore.“ Chtěla domů tak moc. Zřejmě ještě víc než já. Jsem snad jediná, kdo si všiml toho přehnaného vděku?

„Je to moje práce. Důležité je, aby pacient chtěl, to je základ úspěchu.“ Koutkem oka se na mě podíval. Uhnula jsem pohledem.

„Správně, už jsem zdravá, brzy půjdu domů!“ ozvala se znova Jana.

„Nejdřív ale půjdu já, viďte? Jsem na řadě!“ dožadovala se Slávka netrpělivě odpovědi.

„Ještě na tom zapracujeme,“ uklidňoval ji s úsměvem Kuhn.

„To není spravedlivé.“ Plácla sebou na židli a založila si ruce pod prsa.

„No a co ostatní? Martine?“ Podíval se na holohlavého kluka kousek ode mě.

„Nic nového, jsem v pohodě.“

„Fakt?“

„Jasně, naprosto.“

„Při minulém sezení jsi tak nevypadal. Co se změnilo?“

„Vlastně nevím, ale dneska se fakt cítím dobře.“ Povídal dál něco o tom, že modeloval z hlíny a že mu to pomohlo. Přestala jsem ho vnímat stejně jako všechny ostatní kolem mě. Vzpomněla jsem si na Petra. Nevěřila jsem na nebe ani posmrtný život, ale v tu chvíli jsem měla pocit, že sedí vedle mne a s hrůzou se dívá, kam jsem se to až dostala. Strašně jsem chtěla, aby mě ještě jednou vzal za ruku a řekl mi, že všechno bude ok. Potřebovala jsem ho. Nikdy jsem nebyla úplně v pořádku, ale měla jsem jeho. Ráno, v poledne i večer. Čtyřiadvacet hodin denně. Dvanáct měsíců v roce. Byl to vztah na plný úvazek. I když mě přepadly černé myšlenky, tak mě dokázal rozesmát, říct mi, že jsem úžasná, a moje chyby a omyly obrátil v něco milého. Miloval mě. Po tváři mi nezadržitelně tekly slzy. Vůbec jsem je nevnímala. Když jsem se uchýlila do svého světa, nevnímala jsem okolí.

„Stalo se něco?“ dolehlo ke mně odněkud z dálky. „Hej, jste v pořádku?“ Když jsem uslyšela své jméno, probrala jsem se a můj pohled se střetl s Kuhnovým.

„Proč ostatním tykáte?“ vyhrkla jsem to první, co mě po záchvatu pláče napadlo.

„Protože jsme se na tom dohodli. Jsme tady všichni jako rodina, parta, přátelé, chápeš?“ odpověděla mi malá – teď jsem si všimla, že až příliš malá – černovlasá Jana.

„Rodina? To nemyslíte vážně.“ Vědí vůbec tihle lidé, jak vypadá rodina? Asi ne. Proto ji asi hledají tam, kde není. Rodina poskládaná z pacientů psychiatrické kliniky. Proboha, tady nesmím zůstat…

„Jana chtěla jenom říct, že se tady všichni dobře známe, a tak jsme se dohodli, že si budeme tykat,“ vysvětlil mi klidně doktor Kuhn. Asi viděl, jak zmateně jsem se tvářila při Janině rychlé odpovědi.

„Je mi to vlastně jedno. Nebudu tady tak dlouho, abych tuhle skupinu mohla považovat za rodinu.“ Po téhle větě zavládlo v místnosti hrobové ticho. Skoro všichni se na mě dívali, jako bych vyslovila tu nejhorší urážku. Zarazilo mě to. To skutečně nedokážou fungovat jeden bez druhého? Jen jsem beze slova pokrčila rameny a utřela si poslední slzy.

„Nechcete nám říct, na co jste před chvílí myslela?“

„Nechci.“ Zavrtěla jsem rozhodně hlavou.

„Proč ne?“

„Protože to nikoho nezajímá.“

„Možná byste byla překvapená:“

„Při vší úctě, pane doktore, nebyla.“

Ostatní mlčeli a zírali na mě. Nebyla jsem schopná před nimi mluvit o svém trápení, zážitcích, myšlenkách, to prostě nešlo. Nechtěla jsem o ničem mluvit. Nechtěla jsem být s tolika lidmi v jedné místnosti. Nechtěla jsem být terčem pohledů. Chtěla jsem odejít, dusila jsem se tam.

„A nezajímají vás ani lidé, kteří jsou tu s vámi?“

„Ne.“ Dívala jsem se do země. „Prosím, potřebovala bych teď být sama. Můžu odejít?“

„Tato sezení jsou povinná.“

„Já vím, ale jenom tentokrát. Prosím.“ Narůstala ve mně panika.

„Tak běžte, Kamil vás vezme na vzduch.“ Kamil hned vstal a přikývl.

„Chtěla bych být úplně sama…“ špitla jsem.

„Tak to vzhledem k vašemu nedávnému stavu bohužel nepůjde.“

„Bezva!“ Neodpustila jsem si bezohlednou poznámku, které jsem vzápětí litovala.

„Za málo,“ ironicky pronesl Kuhn. Můžou tohle psychiatři vůbec dělat? Psycholožka, ke které jsem dřív docházela, se chovala jinak. Byla prostě profík, ale tenhle doktor mi připadal jako naprostý začátečník.

„Díky.“ Jako vyhubovaný školáček jsem vstala ze židle a vyšla dveřmi, které mi Kamil otevřel.

„Můžu si dojít pro cigarety?“

„Můžeš jít, kam chceš.“

„Ale ty půjdeš se mnou.“ Bylo to konstatování, ne otázka.

„Přesně tak.“

A skutečně. Držel se asi dva až pět metrů za mnou. Vešla jsem do pokoje a chtěla se převléct, ale když rukou zarazil zavírající se dveře, rozmyslela jsem si to. Hodila jsem na sebe jenom bundu, která byla položená na židli. Ten neustálý dozor mi příšerně lezl na nervy.

„Máš oheň?“ zeptala jsem se Kamila, hned jak jsme vyšli ven. Podal mi zapalovač. „Jdu si sednout na lavičku, jo?“

I když nerad, přikývl.

Hrozně jsem toužila být sama. Jen tak sedět, myslet na Petra, plakat a přemýšlet o celé té komedii. Vybrala jsem si nejvzdálenější lavičku a k mému údivu za mnou Kamil nešel, nechal mě být. Venku bylo chladno, ticho občas narušilo auto, které projelo kolem léčebny. Ptáci už nezpívali a bylo cítit, že léto je nenávratně pryč a přichází zima. Pak už zřejmě vůbec nebudu chodit ven. Vždycky když přijdou první mrazy, trávím co nejvíc času doma zalezlá pod peřinou. Hm, doma. Co je asi s naším útulným bytem a se všemi mými věcmi? Těším se na den, až se tam zase vrátím. Na místo, které mi bude připomínat Petra a kde mi všichni dají svatý pokoj. Jak dlouho tady asi budu? Týden? Dva? Za tu dobu ho majitel určitě nestihne znovu pronajmout. Znovu se tam nastěhuju, ať se to komu líbí nebo ne.

3

Po měsíci trucování a odmítání jakékoliv pomoci jsem seděla na té samé lavičce. Na svoje chování už jsem si zvykla. Nějak mi totiž nestálo za to být na všechny milá, vděčná a přívětivá. Tady by mi to stejně nepomohlo. Vůbec jsem si neuvědomovala, jak dokážu být nepříjemná.

Kouřila jsem už vlastní cigarety. Zavolala jsem mámě a poprosila ji, aby mi je přivezla. Nepřivezla. Bea údajně zjišťovala, jak je to v léčebně s kouřením, a prý pro mě není dobré zatěžovat si hlavu nikotinem. Nemyslím si, že by něco zjišťovala nebo že by jí to někdo řekl. Ale ve výsledku to bylo stejné a bylo to prý pro moje dobro. Nakonec jsem se odhodlala zavolat Martinovi. Na nikoho jiného jsem si nevzpomněla.

„Jak se máš?“ Přátelsky mě objal na přivítanou.

„Úplně skvěle.“ Z hlasu mi přímo sršela ironie.

„Je to tady tak zlé?“

„Nezajímá tě to,“ namítla jsem.

„Zajímá.“

„Ne, Martine, nezajímá. Oba víme, že kdybys mě ten večer nechal být, tak bych tady nebyla.“ Neměla jsem svůj den.

„Zbláznila ses?“

„Samozřejmě, vždyť jsem na psychiatrické klinice.“ Sarkasmus mě neopouštěl.

„Změnila ses.“ Povzdechl si a podíval se na mě.

„Tohle místo změní každého,“ upozornila jsem omluvně.

„Kdy se odtud dostaneš?“

„Doufám, že co nejdřív.“

„Takže je ti líp?“

„Jasně že jo, moc mi tady pomohli. Jsem jim za to vděčná.“ Lhala jsem a vůbec nevím proč.

„Jak to myslíš?“

„To je jedno. Díky za ty cíga.“

„Když budeš něco potřebovat, zavolej.“

„Děkuju a ahoj.“ S úsměvem jsem mu zamávala a on odešel.

Přiběhla ke mně Slávka. „Tak toho bych si nechala líbit,“ konstatovala. Byla jediný člověk, se kterým jsem dokázala komunikovat. Nenáviděla sama sebe a někdy i ostatní. Postupně jsem se na povinných sezeních dověděla o těžké havárii, při které vyletěla z auta a tvář a prsa, o která přišla, si sedřela o asfalt. Na plastické chirurgii ji dali dohromady po ženské stránce a její umělá prsa jí mohli všichni závidět. Na tváři však budou muset ještě hodně dlouho pracovat, ale prý už to nikdy nebude takové jako před tím. Kdysi prý byla krásná. Ukázala by mi i fotky, ale při příchodu na kliniku jí je vzali. Byla modelka, cestovala, vydělávala spoustu peněz a užívala si to. Byla zvyklá na pohledy lidí – závistivé žen a obdivné mužů. Ty se ale teď spojily do jediného – vyděšeného. Tvář měla opravdu úplně zničenou. Protože jsem ji viděla každý den, zvykla jsem si na to. Měla své horší a lepší dny. Jako my všichni. Každý z nás se chtěl odtud co nejdřív dostat a nesměl dát najevo své skutečné pocity. Ne pokaždé se to dařilo. Obdivovala jsem ji.

„Chceš vědět tajemství?“ Koukla jsem na ni a naposled zamávala Martinovi u brány.

„Jasně.“ Přistoupila blíž.

„Spala jsem s ním.“ Myslela jsem, že když budu bezprostřední jako ona, budu se cítit líp. A opravdu. Docela se mi zalíbila role někoho jiného, bezohledného. Dávalo mi to sílu. V léčebně jsem totiž nemusela svěšovat uši. Mohla jsem být sama sebou. A přesvědčila jsem samu sebe, že to jsem opravdu já.

„Fakt?“

„Jo.“

„Jaké to bylo?“

„Nic moc.“

„Proč?“

„Protože jsem si hned po tom podřezala žíly.“ Zasmála jsem se. Přišlo mi to docela vtipné.

„Ty jsi hrozná husa.“

„Myslíš?“

„Asi jo. Jsi tak krásná, a přesto jsi tady zavřená. Můžeš mít úplně každého.“

„Ale já nechci každého.“ Přejela jsem si po jizvě na zápěstí. Už se mi zahojila a nemusela jsem mít zavázanou ruku.

„Petr tady už není, je prostě třeba žít dál. Zbytečně neztrácej čas.“

„Nejde o Petra.“ A opravdu nešlo. Cpali do mě antidepresiva, přesvědčovali mě, že život jde dál, a já už jsem tomu i začínala věřit.

„A o co teda jde?“

„O život.“ Otočila jsem se a šla si dát věci do pokoje. Za chvíli začínalo skupinové sezení a do té doby jsem stejně neměla co dělat. Sedla jsem si v místnosti na židli jako první. Za mnou dorazila upovídaná Jana, které nešlo do hlavy, že už tam jsem, když na skupinovku chodí jako první ona. Byla z toho lehce rozhozená. Slyšela jsem, jak na chodbě sestra svolává ostatní, a za chvíli už byli všichni včetně doktora na svých místech. Absolvovala jsem už tolik sezení, že jsem je přestala počítat, ale pořád jsem je nesnášela a neměla z nich žádný užitek. Ale najednou jsem už nic neřešila. Jedinou mou starostí byl každodenní stereotyp v léčebně. Dobrovolným aktivitám jsem se většinou vyhýbala a prospala jsem je na pokoji. Sestry nám vymýšlely různé programy a občas mi připomínaly animátorky někde na dovolené. Až na to, že dovolenou člověk zpravidla netráví s lidmi, na které se bojí podívat, aby nevyvolal nějakou nečekanou reakci. Po měsíci jsem se v léčebně poprvé zasmála, když jedna sestra přinesla hru Activity. Nehrála jsem. Ztrapňovat se při pantomimě nebo okecávat nemožná slovní spojení, to fakt není nic pro mě. Když Slávka pantomimicky předváděla něco, co jsem nebyla schopná identifikovat, začala jsem se smát a nemohla jsem přestat. Všichni se na mě podívali a pak jakoby na povel odvrátili zrak.

„Nechceš taky hrát?“ zeptala se mě Slávka.

„Ani omylem, pokazila bych ti skóre. Jsi fakt dobrá.“

„Něco mi říká, že bys byla stejně dobrá jako já. Lepší ne, ale to asi nikdo.“ Mrkla na mě.

„Pochybuju.“

„Směj se! Ještě se směj! Tak krásně se směješ. A máš krásné zuby!“ Malá černovlasá Jana se ke mně rozběhla od hracího stolu, kde postávali ostatní. Byla jsem ve střehu, protože jsem netušila, co se chystá udělat. Přiběhla ke mně a objala mě. Zůstala jsem nehnutě sedět a nevěděla, co s rukama. Jana mě vzala kolem krku jako dítě matku. Nepamatuju si, kdy mě naposled někdo takhle vřele a upřímně objal.

Naštěstí jsem se rychle vzpamatovala a objala ji rukama kolem pasu a lehce přitiskla k sobě. „Musíš se víc usmívat, musíš!“

„Já vím.“ Zničehonic mi přejel po zádech mráz. Úsměv mi ztuhl na tváři a do očí se mi draly slzy. Holka, která mě zná sotva pár týdnů, mě objala upřímněji než kdokoliv předtím. Dokonce ani Petr už mě neobjímal. Náš vztah byl takový zaběhnutý, ale objetí už se z něj jaksi vytratilo.

Když mě Jana pustila a uviděla moje slzy, taky se přestala usmívat a posmutněly jí oči. „Promiň.“

„Neomlouvej se!“ Rychle jsem si utřela tváře.

„Pláčeš kvůli mně, ale já jsem ti nechtěla ublížit, chtěla jsem tě jenom obejmout. Objetí vždycky pomáhá.“

„Jsi úžasná holka, víš o tom?“

„Hm, fakt?“ Pokrčila rameny.

„No jasně, že jo!“

„Boris jednou řekl, že jsem blbá kráva,“ vyhrkla.

„Ale Boris tě přece nezná, není to tvůj kamarád, že ne?“

„Mhm,“ přikývla.

„A protože tě nezná, nemůže vědět, že jsi báječná. To víme jenom my tady, protože jsme tvoje kamarádky.“ Slovo rodina jsem se obávala vyslovit, i když se mi dralo na jazyk.

„Už nebreč.“

„Já nebrečím.“ Pokusila jsem se o úsměv.

„Hele, já to vidím.“

„Ty nikdy nebrečíš?“ zeptala jsem se.

„Ale jo, brečím, i když teď už málo. Když jsem přišla, tak jsem plakala často.“

„A ulevilo se ti po tom, viď?“

„Mhm.“ Znovu přikývla.

„Tak vidíš, díky tobě mi bude za chvíli taky líp.“ Objala jsem ji. Tentokrát první já. A fakt se mi ulevilo. Jana byla neskutečně čisté stvoření. Nevěděla jsem, jakou má diagnózu. Měla jsem dojem, že je trochu mentálně zaostalá, ale nepátrala jsem po tom.

„Můžu si jít zakouřit?“ zeptala jsem se sestry.

Soucitně se na mě podívala. „Není přestávka.“

Věděla jsem, že mě nesmí pustit ven. Taky jsem ale věděla, že někteří pacienti mají volnější režim a můžou ven i bez dozoru. Tak jsem to prostě zkusila. Zřejmě jsem mezi ně nepatřila.

„Prosím,“ zakňourala jsem.

„Nezlob se, ale ne.“ Nešlo mi ani tak o cigaretu jako spíš o chvilku samoty. Úplné samoty. Zaťala jsem zuby, a kdyby mi nebylo trapně před ostatními, tak bych sebou praštila na zem. Měla jsem pocit, že se na mě všichni koukají, ukazují si na mě prstem a posmívají se, že nesmím na cigaretu. Samozřejmě, že to tak nebylo a po druhém Janině objetí jsem měla pocit, že jsem trochu splynula s okolím. Asi se mi to fakt podařilo, protože kromě dvou hlídajících sester si mě už nikdo nevšímal.

„Proč někteří můžou kdykoliv kamkoliv a na mě jste tak přísné?“

„Všichni pacienti mají stejný režim.“

„To tedy nemají. Nejsem tak pitomá, abych si toho nevšimla.“

„Prostě všichni nemají sebevražedné sklony,“ vysvětlila mi druhá, méně přívětivá sestra Gita. Ta nám vždycky ochotně připomněla, proč jsme tady a proč nemůžeme něco dělat.

„Jaká škoda,“ utrousila Míša, která trpěla sebepoškozovacími sklony. Vždycky měla hroznou radost, když někomu zakázali něco, co ona sama nesměla. Byla vážně zvláštní. Dokázala se poranit o cokoliv, včetně rohu stolu. Musela být pod zpřísněným dozorem. Byla opravdu šílená – přímo to z ní vyzařovalo.

„Člověk si tady nemůže ani uprdnout.“

„To může, ale tiše!“ Zasmála se.

Adrenalin mi opět vehnal slzy do očí. Nenáviděla jsem tu nespravedlnost! Chtěla jsem jít jenom na pár minut ven. Potřebovala jsem se volně nadechnout, aniž bych měla pořád někoho za zády.

„Kam jdeš?“ zavolala na mě Gita, když viděla, že jdu ke dveřím.

„Na záchod!“ Toalety na chodbě byly jediné místo, kde jsme měli alespoň trošku soukromí. Ne pokaždé a ne všichni, ale já už jsem tady nebyla nová. Bohužel.

Třískla jsem dveřmi a vlezla do první kabinky. Ani jsem se nenamáhala si stáhnout kalhoty. Chtěla jsem prostě jenom být sama. Srdce mi pořád bušilo jako splašené. Vytočila jsem se až do nepříčetnosti. Takhle se odtud hned tak nedostanu.

Když mi někdo zaklepal na dveře, tak jsem nadskočila leknutím.

„Obsazeno!“ křikla jsem nahlas a pořádně naštvaně.

„To jsem já.“ Uslyšela jsem Janu. „Něco pro tebe mám.“

„Dáš mi to potom.“

„Nečůráš, nemáš stažené kalhoty.“

Obrátila jsem oči v sloup. „Jak to víš?“

„Vidím. Ahoj.“ Prostrčila ruku mezerou mezi podlahou a dveřmi. Už ani tady nebylo úniku. Rezignovaně jsem opatrně otevřela dveře. Jana pořád ještě klečela a tvářila se vítězoslavně.

„Tak o co jde?“

Dala si ruce za záda. „Pravá, nebo levá?“

„To je jedno.“ Na nějaké hrátky jsem fakt neměla náladu.

„No ták, řekni…“

„Levá.“ Viděla jsem, jak si za zády něco přendala z jedné ruky do druhé, a pak mi podala rtěnku.

„Senzace.“ Chce snad, abych se malovala?

„Nebudeš tomu věřit, ale tímhle se fakt nenamaluješ.“ Začala se chichotat a odklopila víčko. Ze rtěnky se vyklubal zapalovač s hořícím plamínkem.

„Páni! Jak jsi k tomu přišla?“ Div mi nevylezly oči z důlků.

„Dostala jsem to. Já ho nepotřebuju. A je to tady zakázané!“ oznamovala důležitě, jako by mi říkala nějakou novinku.

„Když je to zakázané, jak to, že to máš?“

„Vím já?“ Pokrčila rameny. „Dala mi ho kamarádka, když odcházela.“

„Vyléčila se?“

„Ne, umřela.“

Ztratila jsem řeč. Jana to řekla naprosto klidně, bez jakýchkoliv emocí. Prostě jako by to byla ta nejběžnější věc na světě.

„Co se jí stalo?“ zeptala jsem se po chvilce.

„Všem nám rozdala dárky a zabila se.“

„Jak?“

„Oběsila se v pokoji. Byl to průšvih. Víš, ona už neměla tak přísný režim. Byla skoro zdravá. Nikdo to nečekal.“

Takže se to dá i tady. Škrtla jsem víčkem a zapálila si vyklepanou cigaretu, kterou jsem našla v kapse mikiny.

„Jani, můžu se tě na něco zeptat?“

„Neboj, nebonznu tě.“

„Já vím, že ne, a moc si toho vážím.“ Usmála jsem se na ni.

„Tak na co?“

„Jak jsi tady dlouho?“

„Dlouho.“ Dívala se do země. „Už to nepočítám, protože bych se z toho zbláznila.“

„To ti věřím. A proč jsi tady?“

„A proč ty?“

„Chtěla jsem se zabít. Nemám právo rozhodovat o vlastním životě.“

„Když se tě doktor na sezení ptal, tak jsi mu říkala, že to byla nehoda.“

„Lhala jsem.“

„Proč? Lhát se nemá.“ Pohoršeně zavrtěla hlavou.

„Já vím, ale stalo se.“

„Už musím jít,“ řekla najednou a odběhla.

Párkrát jsem se zhluboka nadechla a trochu se mi ulevilo. Uvědomila jsem si, že pokud chci některé věci dotáhnout do konce, musím se naučit spolupracovat. Se všemi. S pacienty, se sestrami, ošetřovatelkami a hlavně s lékaři. Jmenovitě s Kuhnem. Bude to sice těžké, ale ne nemožné. Chci domů a chci vypadnout co nejdřív!

Vrátila jsem se k ostatním. Z police jsem vzala krabici s Člověče, nezlob se a zašla za Janou.

„Zahrajeme si?“

„Jasně!“

„Přidá se ještě někdo?“ Zatřásla jsem krabicí nad hlavou. Už jsem si zvykla na udivené pohledy, takže mě to nijak nepřekvapilo.

„Můžu?“ zeptala se Míša. Sice jsem ji nesnášela a její pořezané ruce mi byly odporné, ale nedala jsem to nijak najevo.

„Jasně, sedni si.“ Poklepala jsem na židli vedle sebe.

„Jdeme na to!“ oznámila Jana nadšeně.

„Jani, vyber si barvu.“

„Červenou!“

„To jsem si mohla myslet.“ Usmála jsem se na ni a natočila k ní červená políčka se čtyřmi figurkami. „A ty, Míšo?“

„Modrou.“

„Fajn, tak já žlutou, tu mám ráda.“

Podváděla jsem, špatně jsem počítala políčka, protože jsem chtěla, aby Jana vyhrála. Míša byla vlastně jenom do počtu. Hra ji evidentně nezajímala a vlastně ji ani nesledovala.

„Vyhrála jsem!“ Ta upřímná radost věčného dítěte mi stála za to. Míša drcla do stolu a odešla.

„Ona se zlobí?“ ptala se Jana.

„Ale ne, dohrály jsme, tak šla.“

„Ty jsi taky nevyhrála a nejsi naštvaná.“ Holka zlatá, mně je úplně ukradené, kdo vyhrál nebo prohrál.

„Víš, mně nevadí, že jsi šikovnější než já, ale jí asi jo,“ pošeptala jsem jí, jako by to bylo nějaké tajemství.

„Aha.“ Chápavě se na mě usmála.

„Musíme to oslavit,“ navrhla jsem.

„Opravdu? Ale jak?“

„Ještě nevím, ale něco vymyslíme.“ Neměla jsem ani potuchy, co by to mělo být. Žádnou oslavu nám samozřejmě nepovolí.

„Oslava? Slyšela jsem dobře?“ Na Míšinu židli si sedla Slávka.

„Přidáš se?“ koukla jsem na ni.

„Jasně.“

„Napadá tě něco?“

„Napadá?“ zopakovala jako vždycky Jana.

„Což o to, nápad by byl, ale bude to jen taková skromná oslava a mohli by nás chytit.“ Slávka se tvářila záhadně.

„Jak to myslíš?“

„A co takhle dneska v noci po druhé kontrole? To by mohlo vyjít.“

„A co když nás načapají?“

„Myslím, že to nebude nic hrozného. Maximálně nám vynadají, zaženou nás do postelí a příště nás budou víc hlídat.“

„Koho ještě pozveme?“ ozvala se Jana.

„Ty jsi vyhrála, tak pozvi, koho chceš,“ navrhla jsem jí vesele.

„Jsi v pořádku?“ Koukla na mě Slávka zkoumavě.

„No jasně. Proč?“

„Co sis dala?“ šeptla mi nenápadně do ucha.

„Nic.“

„Ale no tak.“

„Na mou duši, nic.“

„Nebuď mrcha, chci taky.“

„Já nefetuju, zbláznila ses? A jak bych to sem asi dostala?“

„Možný je všechno, lidi už sem propašovali větší věci než nějaký srandaprášky.“

„Srandaprášky?“ Musela jsem se smát.

„Každý tomu říká jinak.“ Obrátila oči v sloup nad mojí nechápavostí.

„Srandaprášek se mi líbí,“ oznámila Jana.

„Však taky nejsi jediná.“ Poplácala ji Slávka po rameni.

„Večeře!“ zavolala sestřička.

Odhodlaně přikývla. „V noci.“

„Jasně. V deset jdeme spát, v jedenáct je první kontrola, v půl dvanácté druhá. Po druhé kontrole se sejdeme na chodbě.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nebezpečná.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.