Nevinná lavina

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Ivona Březinová

Nevinná lavina – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Hlas z nebes

„Podívejte! Tam!“ vykřikla Alfa a rukou v koženém palčáku ukázala před sebe na zasněženou pláň.

Mezi bíle maskovanými stromy zahlédli pohybující se blikající majáček.

„Rolba,“ oznámil desetiletý Tim s dalekohledem u očí.

„Rolba?“ ucedila Beta zklamaně.

„Čekala jsi yettiho?“ dloubla si do svého věčně nespokojeného dvojčete Alfa a hodila po Betě sněhovou kouli.

Beta jí to vzápětí oplatila, ale sotva se do přestřelky třináctiletých sester vložil starší bratr Hardy, schytal všechny zásahy sám.

„Děje se něco?“ ozval se za nimi muž s poněkud větším nosem, na němž mu bezpečně seděly velké dioptrické brýle.

„Zatím nic, pane Fialo,“ otočil se Hardy na Timova otce.

V tu chvíli dostal muž zásah koulí, určený Hardymu. Smetlo mu to čepici a odhalilo na ježka střižené světlé vlasy.

„Jé… pardon,“ vyjekla Alfa. „Já nerada.“

„Vidím sněžný skútr a dvě pásový čtyřkolky. Za jednou táhnou přívěs s nosítkama. Nikdo na nich ale neleží,“ hlásil Tim, aniž by odtrhl oči od dalekohledu.

„A já vidím, že nemáš čepici,“ všiml si Timův otec a přetáhl přes synova blonďatého ježka svůj kulich. „A brejle.“

„Ty mám v kapse,“ zamumlal kluk. „Hele, další skútr.“

„My vás pak zavoláme, až to začne,“ nabídl se Hardy.

Muž přikývl a vrátil se zpátky do tepla Richtrovy boudy za manželkou. Alfa a Beta ze sebe sklepaly sníh a nepříliš nadšeně se zadívaly na svah, který byl už od večera obehnán páskou s cedulemi Zákaz vstupu.

„Já myslela, že nám předvedou výcvik psů, a ne že se budeme dívat, jak se upravuje sjezdovka,“ bručela Beta při pohledu na přibližující se rolbu.

„Tak co? Ještě nic?“ ozvalo se jim za zády.

„Jé, Jonáš. Už jste tady?“ pohlédl Hardy na udýchaného mladíka, který si právě sundával z nohou běžky.

„Jo, dali jsme si jen malý kolečko. Mariana vytuhla až u rozcestníku, jinak mi byla celou dobu v patách. Za chvíli tady bude.“

„A vaši?“ zajímala se Alfa.

„Rodiče jsou ještě někde na trase. Máma na běžkách připomíná zdrogovanýho klokana, táta ji věčně sbírá ze země. Ale fakt je, že tratě jsou dneska dost ledový.“

„Vidím modrobílou postavu ženského pohlaví, věk asi čtrnáct let, která se k nám řítí rychlostí přibližně tři metry za sekundu,“ hlásil Tim, který dalekohled zaměřil na běžkařskou dráhu. „Má nohy jako Mariana. Má vlasy jako Mariana. Je to Mariana! Ale funí jako velbloud.“

„Nevím, jak funí velbloud,“ rozesmála se Alfa, „ovšem pohled na supící Marianu si nenechám ujít.“

To už se vysoká štíhlá dívka s dlouhými temnězrzavými a neskutečně kudrnatými vlasy přichycenými k hlavě pletenou čelenkou přiřítila k chatě a vyčerpaně jim padla k nohám.

„Nemůžu. Sundejte mi někdo lyže, nebo tu počkám na jarní tání.“

Alfa s Betou jí ochotně pomohly, ale Hardy si neodpustil poznámku:

„Co se tak štveš, když jsi potom úplně vyřízená?“

„Nechtěla jsem, aby mi Jonáš ujel, no,“ přiznala Mariana.

„Já bych ti neujel. Pořád jsem kontroloval, jestli se držíš za mnou,“ namítl Jonáš a sehnul se pro lyže.

„Zpětným zrcátkem,“ vyprskla Beta.

„Jakým…“

Ale to už všichni včetně uřícené Mariany řičeli smíchy. Stačilo, aby Beta prstem ukázala na Jonášův zadek. Rozpáraným švem černých lyžařských elasťáků probleskovaly světlé spodky.

„Jécheche, máš zrcátko jako srnec!“ hýkala Alfa.

„Aspoň se mu dobře prdí!“ přisadila si Beta.

„No bóže, tak mi ruply kalhoty,“ durdil se Jonáš. „Jdu se převlíct.“

„Já taky zalezu dovnitř,“ sbírala se Mariana ze země. „Abych tu neprochladla. Odpoledne se ještě přesunu na Výrovku, ale zítra už mě na běžky nikdo nedostane. Celý den hodlám strávit na snowboardu.“

Před chatou se zvolna začaly scházet hloučky lidí.

„Musíme zabrat dobrý místa,“ staral se Tim a bez okolků se usadil u venkovního dřevěného stolu, odkud měl přímý výhled na protilehlou stráň. Deska lavice byla navíc příjemně vyhřátá březnovým sluncem.

„Půjč mi ten dalekokuk, ať se taky mrknu,“ vyzval Tima Hardy, když se i s oběma sestrami usadil u stolu vedle jejich nejmladšího kamaráda.

Tim mu trochu neochotně podal dalekohled, nasadil si velké kulaté brýle a dychtivě se rozhlížel po okolí.

„Podívej se tamhle k lesu,“ upozornil Hardyho. „Něco se tam děje. A ještě vlevo od toho malýho smrčku.“

Na několika místech opravdu začaly přípravy. Tři skupinky záchranářů v různých částech stráně hloubily lopatami jámy. Muži se navzájem dorozumívali vysílačkami. Největší jáma vznikala pod nedalekou muldou navátého sněhu.

„Volám tátovi, ať sežene ostatní,“ zamumlal Tim a vytáhl z kapsy bundy mobil.

Za chvíli byli všichni před chatou. Nejen Timovi rodiče, ale i Mariana v tlusté péřovce a převlečený Jonáš.

„Kdes nechal zrcátko?“ neodpustila si Beta, avšak sotva jí Jonáš nacpal za krk hrst sněhu, dala se s pištěním na ústup.

„K čemu dělají ty díry?“ nechápala Mariana.

„Třeba do nich zahrabou buřty. A psi budou mít za úkol je pod sněhem vyčuchat,“ rozumoval Tim.

„Myslím, že nejsi daleko od pravdy,“ ozval se Timův otec. „Až na ty buřty ovšem.“

Vtom se ze vzdáleného cípu stráně vznesl jakýsi předmět. Jen co nabral výšku, zamířil přímo k horské chatě.

„Ukaž!“ vyrval Tim Hardymu dalekohled. „Dron! To je dron!“

A skutečně. K chatě mířila hexakoptéra ověšená spoustou přístrojů. Nejvýraznější byl mohutný megafon, z kterého se už v příští chvíli linul hluboký mužský hlas.

„Vážení návštěvníci Krkonoš! Vítáme vás na veřejném exhibičním cvičení Horské služby, které je zaměřeno na vyhledávání lidí zasypaných lavinou.“

Hlas z megafonu, kroužícího nad horskou chatou, vylákal ven zbytek návštěvníků, kteří dosud seděli v restauraci nebo v přilehlém baru. Všichni se vyvalili ven a pátrali po zdroji zvuku.

„Dron, který vám nyní předvádíme, má zabudovanou termovizi a slouží Horské službě k rychlejšímu vyhledávání a následné přesné GPS lokalizaci osob ztracených v těžko dostupném terénu. Může zbloudilému člověku dřív, než k němu dorazí tým záchranářů, donést balíček obsahující pití, termofólii, energetické tyčinky či léky, dokonce i jednoduchý mobilní telefon pro nouzovou komunikaci.“

„To je slušně vymakaná věcička,“ kývl uznale Hardy.

„V příslušenství naší záchranářské hexakoptéry,“ oznamoval dál hlas, „je i kamera, která celou dnešní akci snímá a on-line přenáší na webové stránky Horské služby. Pokud u sebe máte mobilní telefony s připojením na internet, můžete celý cvičný zásah sledovat na svých displejích.“

„Paráda!“ zavýskl Tim a vytáhl mobil.

I ostatní se rychle šacovali.

„Drž mi místo,“ houkl Jonáš k Hardymu a spěchal do chaty, protože mobil nechal na pokoji.

„To je teda dobrý. A co my?“ ozvala se Beta ublíženě.

„Jo. Chtěly jsme k Vánocům chytrý mobily, a nic,“ upřesnila Alfa.

„Vaši asi usoudili, že jste chytrý i bez nich,“ zašklebila se Mariana a smířlivě dodala: „Pojďte blíž, budeme se dívat společně.“

Hlas z dronu se ozval podruhé:

„Při ostré akci se naši lavinoví psi většinou pohybují na místech, kde není takový shluk lidí jako dnes. Proto vás prosíme o ukázněnost, abyste psy při výkonu nerušili. Děkujeme.“

Dron obkroužil Richtrovy boudy a zamířil ke stráni. Jáma u lesa už byla vykopaná a kamera dronu sledovala, jak do ní leze muž v červené kombinéze a s helmou na hlavě. Sotva zmizel uvnitř, dva muži ho zaházeli lopatami sněhu. Davem to zašumělo. Marianě málem vypadl mobil z ruky.

„Tý jo! To je teda hustý,“ vypískl Tim a nervózně si na nose posunul brýle.

„Hazardér,“ ucedil Jonáš, který se právě vrátil s telefonem, na kterém už měl otevřenou aplikaci k sledování přímého přenosu.

„Kaskadér,“ pokrčil Hardy rameny. „Někdo ty fingovaný oběti dělat musí.“

Psí andělé

Dva figuranti už byli uvěznění pod sněhem. Třetí jáma se zdála o poznání větší a muži ji uvnitř vyztužili dřevěnou konstrukcí pobitou kusy papírových krabic. Do vzniklé bedny se tentokrát nasoukala dívka. I ona měla na hlavě helmu.

„Tam bych nevlezla ani za nic,“ hlesla Beta.

„Já nevím,“ řekla Alfa zamyšleně. „Já asi taky ne. Ale pokud víš, že tě vytáhnou, tak je to něco jako pustit si horor. Musí to být zvláštní pocit. Být tam ve tmě. Sama. Vlastně zakopaná pod zemí. Málo vzduchu…“

„Nech toho a neruš,“ okřikla ji Mariana tlumeným hlasem a zprudka si uvolnila šátek svírající jí příliš těsně krk.

Bedna rychle zmizela pod nánosy sněhu a celé místo bylo pečlivě udupáno a k všeobecnému úleku diváků ještě přejeto rolbou.

„No to mě podrž,“ poznamenal Jonáš.

„Já se na to nemůžu dívat,“ prohlásila Beta a zakryla si rukama obličej, ale tak, aby jí přece jen nic neuniklo.

Pak muži s lopatami nasedli na pásové čtyřkolky a sněžné skútry, dvakrát obkroužili planinu a odjeli. I rolba se odklidila stranou a vypnula majáček. Stráň teď byla úplně prázdná, holá a tichá. Zdálo se k neuvěření, že ještě před několika okamžiky se na ní hemžila spousta lidí i techniky.

„Milí diváci!“ ozval se hlas z dronu. „Figuranti jsou zasypáni, stopy jsou zahlazené. Nyní je vše připraveno, abychom povolali naše záchranáře. Při samotném zásahu prosím o klid.“

Chvíli se nic nedělo a v hloučcích se začala projevovat netrpělivost. Pár lidí podupávalo spíš nervozitou, než aby je zábly nohy. Někdo si došel pro čaj, jiný pro sluneční brýle. Mariana si přemázla pihovatý obličej opalovacím krémem. Skupinky si vzrušeně sdělovaly dojmy. Ale trvalo to jen několik minut.

„Něco slyším!“ oznámila jim Alfa.

Ostatní zpozorněli.

„Vrtulník. To bude vrtulník,“ usoudil Hardy a zalovil Timovým dalekohledem po jasně modré obloze. „Tam!“

V dálce se na nebi objevila malá černá tečka.

„Už! Už jsou tady. Přilétá helikoptéra!“ znělo z hloučku.

„Myslíte, že přistane přímo na stráni?“ zeptala se Mariana.

„Těžko,“ zavrtěl Hardy hlavou. „Není tam vhodná plocha.“

„Za chatou je hřiště,“ vzpomněl si Tim. „Je zasněžený, ale to nevadí. Tak třeba tam…“

Kamera dronu teď snímala helikoptéru přímo z její letové hladiny.

„Psi! Na palubě jsou psi!“ všimla si Beta na displeji Marianina mobilu.

Vrtulník už burácel přímo nad jejich hlavami a vírem vzduchu shazoval sníh ze střechy a z okolních stromů. S vyvrácenými krky sledovali soustředěného pilota a šest záchranářů. Psi asi leželi na podlaze kabiny, ale občas bylo možné zahlédnout jejich napjatě vztyčené uši.

Pak se stroj přesunul nad stráň vedle chaty a za neutuchajícího burácení zůstal viset ve vzduchu na jednom místě. Vtom se k údivu všech přihlížejících odsunuly boční dveře a z vrtulníku se začalo spouštět lano, na kterém byl v postroji připoutaný muž se psem v náručí.

Pes byl německý ovčák, jehož černá hlava a hřbet přecházely v světlebéžové nohy a náprsenku. Po něm se stejným způsobem na zem s pánem spustil druhý německý ovčák, výrazně světlejší. Třetím psem byla černobílá border kolie.

Po psovodech slanili na zem ještě tři záchranáři s batohy na zádech. Potom helikoptéra vtáhla lano, zvolna nabrala výšku a v ostrém oblouku odletěla.

Na planinu znovu padlo ticho. Úlevné, vyčkávavé, trochu i tísnivé.

„Když si představím, jaký to musí být v tý díře pod sněhem, tak je mi špatně,“ poznamenala Beta.

„Já teda stísněný prostory taky zrovna nemusím,“ hlesla Mariana. „Byly doby, kdy jsem odmítala vlézt i do výtahu,“ přiznala váhavě.

„Vážně?“ ohlédl se Jonáš překvapeně na Marianu. „To bych do tebe nikdy neřekl.“

„Každý máme něco,“ odsekla a pokusila se nasadit obvyklý tvrďácký výraz.

Dron teď tiše nalétával nad záchranáře, takže diváci si mohli v mobilu zblízka prohlédnout výstroj lidí i psů. Kamera v detailu snímala znak Horské služby na rukávech červených bund i na speciálních psích postrojích. Záchranáři měli na batozích připevněné lehké lopaty a vyhledávací tyče. Bylo vidět, jak se o něčem rychle radí, rozdělují si teritoria a aktivují vysílačky. Za okamžik už tři trojčlenné týmy ve složení pes, psovod a další záchranář vyrazily na stráň, aby pročesaly dohodnuté koridory.

Psi dostali pokyn k hledání a rozběhli se s čenichy u země.

„Tam musí být pachů,“ poznamenal kdosi v davu. „Sice to rozjezdili čtyřkolkama, ale stejně… být tím psem, budu naprosto zmatený.“

„Ty býváš zmatený, i když psem nejsi,“ namítl ženský hlas a v davu to zabublalo smíchem.

Pozornost lidí se ale brzy vrátila ke stráni. Tmavý ovčák už se blížil k místu nedaleko malého smrčku rostoucího uprostřed svahu. Dron k němu zamířil a čekal.

„Hledej! Hledej, Bonde!“ bylo z mobilů slyšet vzdálené povely.

A Bond hledal. V jednu chvíli se zdálo, že zasypaného figuranta mine, ale pach člověčiny ho vrátil do správné lokality. Tam, kde byl čichový podnět nejsilnější, se zastavil a označil místo hlasitým štěkotem. Vzápětí se předníma nohama dal do hrabání.

Jeho pán k němu přiběhl, odměnil psa uznalým poplácáním a pamlskem a přivolal druhého muže týmu. Ten pomocí lavinové vyhledávací tyče lokalizoval tělo zasypané pod sněhem a lopatou odhrnul horní část sněhu.

Bond se znovu vrhl do odkryté prohlubně, protože pach člověka byl rázem intenzivnější. Oba muži teď opatrně hrabali rukama, ale byl to Bond, který jako první vlezl dolů do díry a začal zasypaného figuranta tahat za rukáv tlusté péřovky.

„Výborně, Bonde,“ pochválil psovod opět psa nadšeně vrtícího ocasem a jako odměnu mu hodil míček.

Bond míček přinesl a psovod ho hodil o kus dál do závěje, kam Bond s vervou zavrtal čumák. Hra byla jeho hlavní odměnou za nalezení zasypaného člověka.

Ten už se s pomocí druhého záchranáře celý vysoukal ven, sklepal ze sebe sníh a postavil se, aby zamával divákům v dálce. Kamera dronu zachytila jeho široký úsměv.

„Hm, a co ti další? Co ta holka v bedně?“ zamumlala Beta.

„Jsou tam už patnáct minut,“ poznamenal Jonáš.

„Přežití v lavině se do patnácti minut pohybuje kolem devadesáti procent,“ oznámil Tim. „Po patnácti minutách však prudce klesá. Půlhodina znamená jen třicetiprocentní naději na záchranu. Tři čtvrtě hodiny přežije jenom deset procent zasypaných.“

„No jo, ovšem nezapomeň, že tohle je uměle vytvořená situace, Time,“ namítl Hardy. „Je to spíš atrakce pro veřejnost než trénink. Jde o to, aby lidi viděli, co všechno obnáší práce Horský služby. Prostě šou. Takže figuranti mají v dírách mnohem víc vzduchu, než kdyby byli opravdu zasypaní skutečnou lavinou.“

„Bych tě chtěla vidět na jejím místě,“ pohodila Mariana hlavou směrem, kde se pod sněhem ukrývala bedna se zasypanou dívkou.

Hardy jen pokrčil rameny a dál se věnoval sledování fingovaného zásahu.

Po objevení prvního figuranta projela davem vlna nadšení, kdosi se pokusil i o potlesk, ale včas si uvědomil, že záchranná akce ještě zdaleka neskončila a další dva psi potřebují klid k práci.

Dron zakroužil nad strání a rozhodl se sledovat border kolii, kterou její pán neustále povzbuzoval.

„Hledej, Sněženko, hledej!“

Border kolie čenichala po sněhu a všichni sledovali, jak se blíží k místu se zavalenou dívkou. A skutečně. Hlasitě se rozštěkala a už předníma nohama prudce hrabala, až sníh daleko odletoval.

„Dobře, Sněženko,“ chválil fenku psovod. „Hodná holka. Našla. Našla. Tak, hodná,“ podrbal ji krátce za ušima a spolu s dalším mužem začali lopatami odhazovat sníh.

Během chvíle byla dívka vyproštěná. Vylezla ven, pomazlila se s chlupatou zachránkyní a protáhla si ztuhlé tělo. Kdosi jí podal horký čaj, který s povděkem přijala.

„Mám na sobě kombinézu a ještě péřovku, jenže bez pohybu člověk prochladne,“ vysvětlovala s úsměvem do kamery dronu. „Jsem ráda, že jsem venku.“

To už ale dron rychle zamířil k poslednímu zachráněnému, kterému světle zbarvený německý ovčák právě nadšeně vyhrabával ztracenou botu.

„Díky, Thore. Jsi pašák!“ poplácával ho pán po hřbetu. „Zasloužíš si odměnu. Na. Vezmi.“

„Vážení návštěvníci,“ zaznělo hlasitě z megafonu, jak se dron opět přiblížil nad shromáždění před horskou chatou. „Viděli jste ukázku vyhledávání lidí v lavině pomocí speciálně vycvičených psů. Ačkoliv je dnešní vyhledávací technika na velmi vysoké úrovni, role lavinových psů v mnoha případech zůstává nezastupitelná. Za dnešní výkon děkujeme Sněžence a jejímu pánovi Drahošovi, Bondovi s pánem Sváťou a Thorovi, který pracuje pod vedením Andrease.“

Z davu se ozval bouřlivý potlesk.

„Náš dík patří i Karolíně, Osvaldovi a Renému, kteří dnes měli role figurantů.“

Jakmile utichl i druhý potlesk, zaznělo z megafonu ještě jedno sdělení.

„Nyní vybízíme dobrovolníka z řad návštěvníků, který by si chtěl vyzkoušet roli naší figurantky Karolíny. Kdo má zájem, ať se přihlásí přímo na stanovišti u bedny.“

„To tak,“ mávl Jonáš rukou.

„No… já bych to zkusil,“ zamumlal Hardy, a než se ostatní stačili vzpamatovat, vykročil.

V kleci

„Hardy!“

„Brácho!“

„On se snad úplně pominul.“

„Zastav ho, Jonáši!“

Jenže překvapený Jonáš se nezmohl na slovo a malému Timovi se Hardy lehce vykroutil. Rychle se procpal hloučkem přihlížejících, který se mezitím před nimi nakupil, podlezl pásku zátarasu a poklusem zamířil přímo ke Karolíně.

„Já bych to zkusil.“

„Bezva,“ usmála se na něj. „Nic na tom není. Prostě tam vlezeš a budeš čekat. Jsi dost oblečený? Helmu ti půjčíme.“

Hardy horlivě přikyvoval. Když si ale všiml, že ho zabírá kamera dronu, usmál se přece jen trochu nervózně.

„Cvok. Normální cvok,“ mumlala Mariana.

„Já nechci, aby to dělal,“ vzlykla Beta. „Řeknu to mámě!“ zakřičela vzápětí hlasitě přes hlavy diváků.

„Neječ. Děláš ostudu,“ zasyčela na vyšilující dvojče Alfa. „Naši stejně přijedou až zítra.“

„No právě,“ nedala si Beta říct. „Proč nemohli přijet už dneska? Kdyby tu byli, máma by to Gerhardovi určitě nedovolila.“

„Gerhardovi?“ povytáhla Mariana obočí.

„Jo, Gerhardovi,“ odsekla Beta.

„Tak to je vážný,“ ucedila Alfa. „Jak naše Beta říká bráchovi Gerharde, jde do tuhýho. Takže se laskavě uklidni, sestřičko,“ obrátila se znovu k Betě, „nebo do tý klece půjdu taky.“

„To bys neudělala!“

„Udělala!“

„Děvčata, nehádejte se tu,“ snažil se uklidnit rozvášněná dvojčata Timův otec. „Váš bratr to s přehledem zvládne. Uvidíte.“

„Já nic vidět nechci,“ prohlásila Beta zarputile a rukama si překryla obličej, ovšem opět tak, aby škvírami mezi prsty měla přehled o veškerém dění.

„Fajn. My ti to pak budeme vyprávět,“ neodpustila si Alfa poslední slovo.

Hádka způsobila, že propásly okamžik, kdy se Hardy s Karolínou o něčem dohadoval. Nakonec přikývl, vzal si vysílačku a nechal si připnout mikroport.

„Vážení návštěvníci,“ ozvalo se z megafonu, „právě jsem obdržel informaci, že mladý muž, který si říká Hardy, s námi bude celou dobu ve spojení. Může nám tak hlásit svoje pocity a my můžeme kontrolovat, že je v pořádku.“

„Nejsem si jistá, že to chci poslouchat,“ poznamenala Mariana spíš pro sebe.

„Jsi připraven, Hardy?“ ozval se teď z megafonu Karolínin hlas.

„Jo, myslím, že jo,“ odpověděl Hardy.

„Dobrá, jdeme na to,“ oznámila Karolína a plácla Hardyho po zádech.

Potom už bylo vidět, jak Hardy s helmou na hlavě leze do dřevěné, kartonem obalené klece.

„Jen aby se tam vešel,“ poznamenal kdosi z přihlížejících. „Ta dívčina, co ji tam zavřeli před ním, byla drobnější.“

Beta se po mluvčím nevrle ohlédla. Jejich Hardy přece není žádný tlusťoch. Je jenom trošku mohutnější.

„Škoda že tu nemám kameru,“ zalitoval Jonáš. „Mohl jsem to natočit.“

„A proč?“ nechápal Tim. „Vždyť to filmuje kamera dronu. Celý záznam si pak stáhneme na stránkách Horský služby.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nevinná lavina.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.