Ťapka,
kočka stěhovavá

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Ivona Březinová

Ťapka, kočka stěhovavá – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kapitola první

Tak je to tady, Ťapko. Zítra se stěhujeme. K tátovi. Jenom my dvě. Ne napořád. Na týden, víš, zašeptala jsem do tvého teplého kožíšku.

Spokojeně jsi předla, jak to umíš jenom ty.

Jenže to stěhování vlastně už je napořád, povzdychla jsem si. V neděli se vždycky vrátíme, týden budeme doma a zase půjdeme k tátovi. A tak dokola.

Slastně jsi přimhouřila kočičí oči.

Ty z toho stěhování nemáš strach, Ťapko? Já jo. Ale neboj. Budeme neustále spolu. Máma nám koupila přenosku. Abys mohla jezdit i vlakem.

„Peťulko, večeře,“ ozval se z kuchyně mámin hlas. „Běž si umýt ruce.“

Už? Nedá se nic dělat. Prozatím konec psaní. Sešit a pero šup do šuplíku a jde se jíst.

K večeři byly palačinky se špenátem. Ty já miluju. Mamka je nedělá moc často, protože se jí při obracení trhají. Dneska se jí povedly. Jenže mi nějak nelezly do krku.

Mamka beze slova odnesla talíř s nedojedeným jídlem a prohodila:

„Zahrajeme si pexeso?“

No teda, pexeso jsme nehrály, ani nepamatuju. Zato dřív, ještě s tátou! Hráli jsme každou chvíli. Než se naši začali hádat. A než se pak od nás táta odstěhoval. Většinou ve hře zvítězil. Mámu pexeso nikdy moc nebavilo. Tak proč najednou…

„Hm?“ přerušila mamka moje přemýšlení. „Nebo bys radši hrála město, moře?“

„Asi nic. Musím ještě zabalit věci pro Ťapku,“ zamumlala jsem.

„Nemusíš,“ namítla mamka. „Táta přece slíbil, že Ťapce všechno připraví.“

„Ale co kdyby zapomněl?“

„Dobře,“ přikývla. „Tak pro jistotu. Stačí, když jí na hraní vezmeš oblíbenou bambuli, misky a pytlík granulí.“

„A záchod?“ zeptala jsem se nejistě.

„Prosím tě, záchod… Nech taky něco na tátovi,“ řekla mamka rázně. „Chce se starat, tak ať se stará.“

Udiveně jsem na ni pohlédla. Ale mamka se vrátila k vlídnému tónu.

„Pustíme si film?“

Vůbec nevím, o čem ten film byl, Ťapko. Ne že by mě nebavil, ale… musela jsem myslet na zítřek. Jak to teď vlastně bude.

Táta přijel pozdě. Sice jen o půl hodiny, ale i tak… Mamka pobíhala po bytě a dělala, že uklízí. Jenže všechno bylo uklizené. Pouze přendávala věci z místa na místo a zase zpátky. A kontrolovala mobil. Když viděla, že ji pozoruju, sedla si v kuchyni na židli.

„Nedáš si kafe?“ zeptala se mě roztržitě.

„Kafe?“ vytřeštila jsem oči, protože děti přece nepijí kafe, a mamka mi ho taky ještě nikdy nenabídla.

„Co? Řekla jsem kafe?“ pohlédla na mě s rozpačitým úsměvem. „Čaj. Myslela jsem samozřejmě čaj.“

„Nechci čaj,“ zavrtěla jsem hlavou. „Táta by pak musel stavět u každý pumpy.“

„No tak by stavěl. Bóže,“ odsekla mamka.

Chvíli jsme jen tak mlčky seděly. Mamka už nekoukala na mobil. Jenom ukazováčkem pravý ruky lehce ťukala do stolu. Bam, bambibam, bam, bambibam, bam.

„Možná si to rozmyslel a nepřijede. Co myslíš, Ťapko?“ řekla jsem do ticha.

„Ale jdi… co by si rozmýšlel. To on dal k soudu tenhle návrh,“ odpověděla za Ťapku mamka.

„K soudu?“ nechápala jsem. Věděla jsem, že k soudu chodí lidé, kteří udělali něco špatného. „Tys něco provedla?“ podívala jsem se na mamku. „Nebo táta? Nebo… já? Řekla jsem něco špatně, jak tu tenkrát byla ta paní a vyptávala se, u koho bych chtěla bydlet?“

„Kristepane, Peťulko,“ vrhla se ke mně mamka a objala mě. „Ty jsi nic neprovedla. Vůbec nic. Ty jsi ta nejhodnější holčička na světě.“

„Tak proč…“

V tu chvíli se u dveří ozval zvonek a mamka vystartovala otevřít.

„To je dost!“ vyštěkla na tátu.

„Já vím. Jedu pozdě.“

„Že mě to nepřekvapuje,“ ucedila mamka.

Táta chtěl něco odpovědět, ale všiml si, že stojím za ní.

„Peťulko! Pojď ke mně!“

Vrhla jsem se mu do náruče. Vždyť jsem ho neviděla skoro měsíc.

Kapitola druhá

Cesta byla dost hrozná. Promiň, Ťapko. V kožíšku ti muselo být příšerné horko. Nejdřív mi to nedošlo. Musela jsem pořád myslet na mamku. Taky se ti zdálo, že měla při loučení červené oči? Jako by se jí chtělo brečet. Říkala, že se jí bude stýskat. Ale že mně se stýskat nesmí. Zaprvé proto, že budu s tátou. A zadruhé, že mám s sebou tebe, Ťapko. Pak mi dala pusu a láhev vody. To bylo moc dobře, viď?

Po několika kilometrech jsem poprosila tátu, aby v autě zapnul klimatizaci. Vzpomínáš si, co řekl?

„Je rozbitá. Ještě jsem ji nedal opravit. Měl jsem teď spoustu jiných vydání,“ omlouval se.

Nakonec jsme to zvládly, Ťapko. I když jízda trvala skoro dvě hodiny, protože silnice byly úplně ucpané. Táta tvrdil, že je to kvůli konci prázdnin. Všichni se vracejí domů.

Všichni se vracejí domů, a my dvě z domova odjíždíme, blesklo mi hlavou. Táta to ale vidí jinak.

„Tak jsme doma. Račte vstoupit, princezno,“ řekl táta, když před námi dokořán otevřel dveře svého nového bytu.

Donedávna bydlel na ubytovně. Tam jsem za ním nemohla. Takže mě každou druhou sobotu bral někam na výlet. Tys musela vždycky zůstat s mamkou. I ten týden, co jsem s tátou byla na horách. A pak čtrnáct dní u moře. V Chorvatsku se mi moc líbilo.

Dřív… dřív jsme jezdili k moři všichni. Máma, táta a já. To se naši ještě nehádali a měli se rádi. Tys v té době nebyla na světě. Přišla jsi k nám domů, až když se rodiče rozvedli.

Teď si ale táta pořídil byt, abych u něj mohla bydlet. Ne napořád. Jenom každý druhý týden. Ale vlastně… takhle už to bude napořád. Dokud budu dítě. A to budu ještě dlouho.

Kulily jsme oči, viď, Ťapko. Ty i já. Byla jsi v cizím prostředí trochu vystrašená. To já poznám. Měla jsi doširoka otevřené oči s rozšířenými zorničkami. A uši naklopené od sebe a trochu dozadu. Neboj. Já tě nedám!

Byt nevypadal, že je úplně zařízený. V kuchyni dokonce stály dosud nevybalené krabice s nádobím. V obývacím pokoji byla pouze televize, dva sedací pytle a nízký stolek. Další pokoj patřil tátovi. Škvírou jsem zahlédla hrozný nepořádek. No nazdar, to by mu máma dala, napadlo mě. Začínala jsem mít obavy, kde budeme spát my dvě.

A pak to přišlo. Táta otevřel poslední dveře.

„Tramtadadáá!“ zahalekal.

Nevím, jak ty, Ťapko, ale já nevěřila svým očím. Pokoj vypadal jako z nějaké pohádky.

Nad postelí uprostřed pokoje opravdu visel takový ten bachratý závěs. Baldachýn, poznamenal táta. Na posteli ležel velikánský plyšový lev.

„Jé! Ten je můj? Budu mu říkat Leon!“

Potom tam byla velká bílá skříň, psací stůl s růžovou lampou a košík upletený z bílých proutků a vystlaný růžovým polštářem. Pro tebe, Ťapko.

„Záchod má v koupelně,“ řekl táta a usmíval se.

Nejdřív jsem mu skočila kolem krku. A pak jsme šly na záchod. Obě. A hned potom jsme zavolali mámě. Teda táta a já. Že je všechno v pořádku, aby si nedělala starosti.

Druhý den byla neděle. Vybalila jsem si věci z tašky i z batohu do skříně a do zásuvek psacího stolu. Ty sis lebedila na růžovém polštáři. A táta pořád někam telefonoval. Ale mámě asi ne.

K obědu udělal řízky s bramborovou kaší. Ví, že ji mám ráda. Pomáhala jsem mu obalovat. To já dávno umím.

Po jídle jsme šli ven. Nechtěla jsem tě v tom novém bytě nechat samotnou, tak tě táta táhl v přenosce. Říkal, že jsi vyrostla. A ztloustla. Ale to druhé není pravda. S mámou se staráme, abys byla štíhlá a zdravá. Vždyť víš, že tě máma pravidelně váží.

Na dětském hřišti před domem bylo plno dětí. Nikoho jsem samozřejmě neznala. Táta mě chtěl seznámit s jednou holkou. S takovou rozcuchanou. Prý bydlí ve vedlejším vchodu.

„Pojď, představím tě. Tohle je Naďa. Taky půjde po prázdninách do druhé.“

Po prázdninách? To je už zítra. Najednou jsem dostala strach. Z toho, co bude. Co mě zítra čeká. Nechtěla jsem se seznamovat s Naďou. Chtěla jsem se radši vrátit domů. Teda… do tátova nového bytu.

„Máte hezkou kočku!“ křikla za námi Naďa.

To já přece vím, že jsi hezká, Ťapko. Nemusí mi to nikdo říkat. Navíc ta holka z tebe viděla leda čumáček, takže to stejně řekla jen tak. A vůbec. Ty jsi moje kočka. Ne tátova. I když… ten pelíšek, co ti koupil, je moc pěkný. A na záchod nezapomněl. Ani na misky a granule. Takže ty misky z domova potáhnu za týden zase zpátky.

Co ještě potáhnu zpátky? Starý penál, když mi táta koupil nový? A pyžamo? Domácí pantofle? Kartáček na zuby s krokodýlem? Zavoláme pak mámě. Já si s ní budu povídat. O těch věcech, co táta koupil, a taky o Nadě. A ty jí aspoň něco zamňoukáš, jo? Určitě bude mít radost. Ale nesmíš moc žalostně, abys ji nerozbrečela. Přece víš, že máma teď brečí každou chvíli. To dřív nedělala. Nebo nevím. Možná to na ní dřív nebylo tolik poznat. I já umím večer brečet tak, že to nikdo nevidí. Ani neslyší. Tebe nepočítám, Ťapko. Ty o mně víš všechno.

Kapitola třetí

Tak jsem tady, Ťapko. Jak ses měla? Určitě líp než já. Ve škole se všichni dávno znají, jenom já jsem nová.

Táta mě ráno odvedl až

k II. A. Zaklepal a na chodbu vyšel pán. Páni, já padnu! Nebudu mít učitelku, ale učitele! U nás ve škole učí na prvním stupni samé učitelky.

„Ty budeš asi Petra,“ usmál se učitel. „Tak vítej. Já jsem Viktor Kraus,“ podal mi ruku a postrčil mě dovnitř.

S tátou se pak ještě o něčem bavili. Asi to bylo důležité, protože táta si psal poznámky. To dělá, když nechce, aby na něco zapomněl.

Vešla jsem do třídy. Jedna holka mi byla povědomá. Byla to Naďa, představ si. Ta z hřiště. Jak o tobě řekla, že jsi hezká. Skoro jsem ji nepoznala, protože vlasy měla tentokrát krásně učesané.

„Jé, ahoj! Ty jsi ta s kočkou, že jo?“ přiběhla ke mně.

„Budeš s námi teď chodit do třídy?“ zajímal se kluk s velkými brýlemi.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se mě malá copatá holka.

„Peťula,“ řekla jsem.

No spíš jsem to jenom tak špitla, protože na mě všichni zírali. Nemám ráda, když na mě každý kouká.

Naštěstí začalo zvonit a spolužáci se rozprchli do lavic. Já jediná jsem zůstala stát. Ale to už do dveří vešel pan učitel. Oznámil, že jsem nová žákyně Petra Holečková, a dovedl mě k volnému místu v prostřední řadě.

„Sedni si tady vedle Jarolíma,“ řekl.

Ten kluk, Jarolím, se zašklebil. Nevěděla jsem, jestli to myslí přátelsky, nebo nepřátelsky. Taky jsem se zašklebila.

Pan učitel potom všem na přivítanou z prázdnin zahrál na kytaru. Všichni zpívali s ním, jenom já jsem tu písničku neznala.

„Já tě ji naučím, jestli chceš,“ otočila se na mě Naďa. „Přijď odpoledne na hřiště.“

Řekla jsem, že nevím, že asi nebudu mít čas. U nás doma na hřiště nechodím. Většinou mám po škole kroužky.

Dostali jsme učebnice a sešity a zapisovali jsme si rozvrh hodin. A vtom byl konec vyučování. První den je škola vždycky krátká. I u nás. Táta pro mě přišel a jsem tady, Ťapko. Otíráš se mi o nohy na uvítanou? Dneska už tě neopustím, slibuju.

Od zítřka začnu chodit do družiny. Táta mě totiž nemůže ze školy vyzvedávat dřív než ve čtyři.

„A kdy budu chodit na gymnastiku?“ zeptala jsem se.

Doma jsem měla tréninky každé pondělí a čtvrtek od tří hodin. V úterý pak klavír a ve středu hudební nauku. Jenže táta v bytě klavír nemá. Ani pianino. Mamka říkala, že musím víc cvičit doma. Než táta ten klavír koupí. Ale co s tou gymnastikou?

„Co teda s tou gymnastikou?“ řekla jsem nahlas.

„No… zatím… zatím…“ blekotal táta.

Ťapko, ty víš, jak táta blekotá, když se mu něco nechce říct.

„Mohla bys zatím chodit do Sokola,“ vypadlo z něj nakonec.

Jenže já nechci chodit do Sokola. Zamračila jsem se. Táta to viděl a honem se začal vyptávat, co bych si dala k večeři. Řekla jsem, že špagety s kečupem.

Jarolím mě pořád pošťuchuje, Ťapko. Pan učitel prohlásil, že jestli toho nenechá, tak ho přesadí. Radši bych seděla s Naďou. Jenže Naďa má Dorku. Kamarádí prý spolu už od školky. Já kamarádím s Bedřiškou. Taky od školky. A v první třídě jsme seděly spolu. Teď nevím. Bedřiška možná sedí s někým jiným, když tam nejsem. Ach jo. Už abych byla zase doma.

„Peťulko, obleč se, mám lístky do kina!“

Slyšíš to, Ťapko? Půjdeme do kina.

„Můžu vzít Ťapku, tati?“

„Ťapku?“ rozesmál se táta. „Vždyť by z toho stejně nic neměla.“

„Měla!“

„A co, prosím tě?“

„Radost, že je se mnou.“

„Jo tak,“ řekl táta. „Myslím, že to chvilku bez tebe vydrží. Jako když jsi ve škole. To tady Ťapka taky musí být sama.“

„Slyšíš to, Ťapko. Nezlobíš se, viď? Kočky do kina nesmí. Asi aby nemňoukaly. Jenže ty jsi vychovaná kočička, ty bys v kině určitě ani nemukla. Neboj, brzy se vrátím.“

Kapitola čtvrtá

Před kinem jsme potkali nějakou paní s malým klukem.

„To je moje kamarádka Brigita,“ zamával na ni táta. „A její syn Prokop.“

„Ahoj Peťulo. Já jsem Brigita. Ale říkej mi Gito,“ sklonila se paní a podala mi ruku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ťapka, kočka stěhovavá.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.