Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Edice Právo pro každého

JUDr. RNDr. Jitka Jelínková, Ph.D.

Občan, spolek, obec a úřad v ochraně životního prostředí – praktický průvodce

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6 709. publikaci

Realizace obálky Michal Němec
Sazba a zlom Jan Šístek
Formát ePub Jan Šístek
Odborná redaktorka Ing. Michaela Průšová
Počet stran 272
První vydání, Praha 2017

Vytiskla tiskárna Tisk Centrum, s.r.o., Moravany

© Grada Publishing, a.s., 2017

ISBN 978-80-271-9964-8 (ePub)
ISBN 978-80-271-9963-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-0508-3 (print)

Seznam použitých zkratek

Agentura, AOPK ČR – Agentura ochrany přírody a krajiny České republiky

ČIŽP, inspekce – Česká inspekce životního prostředí

EIA – posuzování vlivů na životní prostředí

kontrolní řád – zákon č. 255/2012 Sb., o kontrole (kontrolní řád)

Listina – Listina základních práv a svobod (č. 2/1993 Sb.)

Ministerstvo, MŽP – Ministerstvo životního prostředí

NSS – Nejvyšší správní soud

občanský zákoník – občanský zákoník č. 89/2012 Sb.

Sb. NSS – Sbírka rozhodnutí Nejvyššího správního soudu

SEA – strategické hodnocení životního prostředí

správní řád – zákon č. 500/2004 Sb., správní řád

s. ř. s. – zákon č. 150/2002 Sb., soudní řád správní

stavební zákon – zákon č. 183/2006 Sb., o územním plánování a stavebním řádu (stavební zákon)

trestní zákon – zákon č. 140/1961 Sb., trestní zákon

trestní zákoník – zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník

ÚS – Ústavní soud

VKP – významný krajinný prvek

ZCHD – zvláště chráněný druh

ZCHÚ – zvláště chráněné území

zákon č. 114/1992 Sb. – zákon č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny

zákon o obcích, obecní zřízení – zákon č. 128/2000 Sb., o obcích (obecní zřízení)

zákon o krajích, krajské zřízení – zákon č. 129/2000 Sb., o krajích (krajské zřízení)

Předmluva

Patřím ke generaci, která zažila dobu nesvobody. „Nechte na odbornících“, říkávali nám nelaskavě významní funkcionáři komunistického režimu, když se někdo z nás v osmdesátých letech zajímal kriticky o stav životního prostředí a jeho ohrožení. Těmi odborníky mysleli buď své vlastní členy, nebo jejich technokratické a loajální pomocníky. To oni měli rozumět ochraně životního prostředí lépe než lid, v jehož jménu vládli. Tehdejší režim mnohé environmentální informace zároveň tajil. O některých rizicích raději neměl ani tušení anebo před nimi zavíral oči. Kritika kontroverzních projektů byla pro veřejnost tabu, ať už se jednalo o výstavbu velkovýkrmen, velkoplošné odvodňování, stavbu jaderné elektrárny, či utajování informací o radioaktivitě po havárii v Černobylu.

Od listopadu 1989 se situace změnila. Z ochrany životního prostředí se stala otevřená agenda a nejen disidentské téma. Nová ekologická politika, zřízení Ministerstva životního prostředí a první vlna demokratické a ekologické legislativy v letech 1990–1992 rychle otevřely cestu jak k environmentálním informacím, tak i možnosti účasti na správě životního prostředí. Ochrana životního prostředí se stala skutečně věcí veřejnou. Tento trend byl v zásadě zachován i v následujících deseti či patnácti letech. V legislativě jej podpořily například oba „informační“ zákony (zákon č. 123/1998 Sb. a zákon č. 106/1999 Sb.) i právní úprava v oblasti hodnocení vlivu na životní prostředí zdůrazněná členstvím naší země v mezinárodní Aarhuské úmluvě.

Kniha, kterou připravila kolegyně Jitka Jelínková, přichází v pravý čas. Totiž čas, kdy se zdá, že mnohá vydobytá práva na účast veřejnosti v oblasti ochrany životního prostředí budou nejen zpochybňována, ale i přímo oklešťována – viz poznámka autorky v Úvodu k zákonu č. 225/2017 Sb. k poslední, opravdu nešťastné novele stavebního zákona. Kladu si v této souvislosti otázku, která se sama nabízí – začíná zpětný chod v oblasti práv účasti veřejnosti na životní prostředí, nebo jde jen o zaváhání nebo nedorozumění? Poskytnul stát v posledních dvaceti pěti letech občanům příliš mnoho práv a svobod v této oblasti? Nebo se zformovaly politicky vlivné zájmové skupiny, kterým občané a veřejnost opět začala překážet, jako tomu bylo v době nesvobody? Odpověď na tyto otázky v prvním roce vydání knihy (2017) ještě nedostaneme. I proto je publikace v naznačených souvislostech tak důležitá, neboť nejen mapuje rozsah práv a povinností a poskytuje návody a příklady, ale zároveň nutí k zamyšlení nad perspektivou v této oblasti. Její autorka paní JUDr. RNDr. Jitka Jelínková Ph.D. je jistě jednou z nejzkušenějších právniček s bohatou praxí ve státní správě životního prostředí (dlouhá léta zastávala post vedoucí právní služby na České inspekci životního prostředí) i praxí vyučující práva. Zároveň je důslednou obhájkyní veřejných zájmů při ochraně životního prostředí. Její erudice i vzdělání v obou oborech – právním i přírodovědném jí v tom významně napomáhají. V letech svého působení na České inspekci životního prostředí dosáhla viditelných a zřejmých úspěchů například při záchraně stovek stromů rostoucích mimo les, zejména v exponovaných lokalitách českých a moravských velkoměst, ale i ve volné krajině. Osobně se angažovala v kauzách zdánlivě již ztracených a prohraných, tedy tam, kde již bylo pravomocně, a přesto nezákonně rozhodnuto o pokácení stovek stromů na veřejných prostranstvích a zvuk motorové pily byl již na doslech. Doktorka Jelínková je také spoluautorkou knihy „Právo životního prostředí – praktický průvodce“ vydané v roce 2015 a „Právní vztahy k dřevinám – praktický průvodce“ z roku 2016. Rady a poznatky takovéto odbornice nejsou tedy planým teoretizováním.

Kniha je dobrým návodem, jak si počínat v různých situacích při ochraně životního prostředí především z občanského hlediska. Vykládá platnou legislativu, uvádí praktické příklady, zhodnocuje zkušenosti autorky. Je tak cenným návodem pro lidi, kteří se hodlají angažovat při ochraně životního prostředí osobně a nechtějí spoléhat na někoho jiného. A to je podle mě ta cesta, kterou opustit nemůžeme. Vedle demokratického politického systému, právního státu a politických i právních záruk občanských práv a svobod je to právě aktivní občan, který je obranou před zneužitím moci, vlivu či bohatství.

JUDr. Svatomír Mlčoch

advokát, člen rozkladové komise ministra životního prostředí, bývalý náměstek ministra životního prostředí a bývalý člen legislativní rady vlády ČR

Úvodem

Jak musí osoba jednající za ekologický spolek prokazovat své oprávnění při nahlížení do spisu, jak má úkon nahlížení probíhat? Lze „nahlížet do spisu na dálku“, tj. má účastník řízení právo, aby mu byla na požádání zaslána kopie celého spisu?

Má účastník řízení právo požadovat, aby úřední osoba zaprotokolovala každé jeho slovo?

Kdy může orgán životního prostředí odmítnout požadavky ekologického spolku na konání ohledání místa, ústního jednání, na pořízení znaleckého posudku, na výslech znalce?

Může si účastník řízení nahrávat průběh úkonu, a to dokonce tajně?

Musí být plné moci a jiné listiny předkládány v originálech či úředně ověřených kopiích, nebo se správní orgán může či má spokojit s prostými kopiemi a skeny?

Kdy musí být podání podepsáno uznávaným elektronickým podpisem a kdy je lze učinit prostým e-mailem?

Jak se může podatel podnětu či účastník řízení bránit nečinnosti správního orgánu nebo procesnímu ping-pongu?

Jak se správní orgán může bránit procesním obstrukcím, šikonózním podnětům nebo žádostem o informace?

Na tyto a mnoho dalších otázek jsem orgánům životního prostředí, ekologickým spolkům, případně dalším dotčeným osobám opakovaně odpovídala během své dlouhé praxe ve veřejné správě životního prostředí. Nyní se snažím odpovědi na většinu právních otázek spojených s „komunikací“ správních orgánů a dotčených osob na úseku životního prostředí, především ve správních řízeních, nabídnout všem zájemcům.

Protože správněprávní know-how je v zásadě společné, ať jde o agendu životního prostředí, nebo jinou oblast veřejné správy, věřím, že knížka může být užitečnou pomůckou i pro úředníky jiných agend či osoby, které se ocitnou v postavení účastníka řízení, podatele podnětu nebo žadatele o informace mimo samu oblast ochrany životního prostředí.

Když jsem tuto knížku věnovanou právním otázkám spojeným s účastí veřejnosti v ochraně životního prostředí začínala psát, netušila jsem, v jak negativně přelomové době z hlediska vývoje právní úpravy bude dopsána.

Od 1. 1. 2018 totiž dochází k bezprecedentnímu oslabení práva veřejnosti účastnit se prostřednictvím ekologických spolků správních řízení týkajících se zájmů životního prostředí. Zákon č. 225/2017 Sb., kterým se mění zákon č. 183/2006 Sb., o územním plánování a stavebním řádu (stavební zákon), ve znění pozdějších předpisů, a další související zákony, mezi nimi klíčový § 70 odst. 3 zákona č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny, znamená vyloučení ekologických spolků z územních a stavebních řízení i dalších řízení, jimž nebude předcházet „velká“ EIA, tj. posouzení vlivů záměru na životní prostředí.

Dvojnásobně bude oslabeno právo veřejnosti usilovat o záchranu dřevin rostoucích mimo les před zbytečným kácením pro stavební záměry. Zmiňovaná novela zákona o ochraně přírody a krajiny provedená spolu s novelou stavebního zákona totiž ruší samostatné řízení o povolení kácení dřevin pro účely stavebních záměrů povolovaných stavebními úřady a nahrazuje dosud samostatné správní rozhodnutí o povolení kácení dřevin a uložení náhradní výsadby pouze závazným stanoviskem orgánu ochrany přírody, do jehož podoby veřejnost v podstatě nemůže mluvit.

A nejen veřejnost, ale v řadě případů ani nadřízený správní orgán, pokud by se o vydání nezákonného závazného stanoviska sobě podřízeným orgánem dověděl, kupř. z podnětu veřejnosti. Z právního hlediska totiž nejabsurdnější změnou je vyloučení přezkumu zákonnosti závazných stanovisek dotčených orgánů ze strany jejich nadřízených orgánů z moci úřední, pokud jde o závazná stanoviska vydávaná pro účely řízení podle stavebního zákona.

Ano, bude hůř!

Nadějí, že aspoň největší chyby již platné, avšak dosud neúčinné novely zákona o ochraně přírody a krajiny a stavebního zákona budou napraveny, je podaný návrh skupiny senátorů Ústavnímu soudu. Díky za něj.

Jitka Jelínková (judr.jitka.jelinkova@gmail.com), srpen 2017

1.Jaké právní know-how v oblasti životního prostředí knížka přináší

Knížka je věnována právním otázkám „komunikace“ správních orgánů a dotčených osob na úseku životního prostředí, a to především veřejnosti angažované ve prospěch ochrany životního prostředí, ať již jednotlivců, nebo ekologických spolků. Právní limity „interakcí“ orgánů životního prostředí a dotčených osob se ale samozřejmě týkají rovněž postupů vůči žadatelům o vydání různých povolení, souhlasů a stanovisek potřebných k realizaci jejich záměrů či osobám, které se dopustily porušení povinností na úseku životního prostředí a čelí nepříznivým právním následkům jako obvinění z přestupků nebo jako účastníci řízení o uložení různých opatření k nápravě nebo omezení, zákazu či zastavení výroby nebo jiné škodlivé činnosti.

Jako východisko při hledání odpovědí na sporné otázky tam, kde podrobnější procesní pravidla chybí nebo jsou nejednoznačná, je vždy třeba mít na paměti základní zásady činnosti správních orgánů obsažené v úvodních paragrafech 2 až 8 správního řádu i ještě obecnější ústavní zásady postavení občana vůči veřejné moci. Základní zásady činnosti správních orgánů platí pro všechny postupy správních orgánů vůči dotčeným osobám, tj. nejen ve správních řízeních, ale i při vyřizování žádostí o informace, podnětů, stížností a jiných podání.

Nejdůležitějším procesem, ve kterém se orgány životního prostředí a dotčené osoby stýkají, je samozřejmě správní řízení. Pro správní řízení jsou typické spory zejména o rozsah dokazování a zapojení účastníků řízení do provádění důkazů, na úseku životního prostředí např. o nutnost či nenutnost konat ohledání místa či ústní jednání, o právo účastníků klást svědkům a znalcům otázky, o možnost správních orgánů opírat se o poznatky z úřední činnosti získané např. vlastními šetřeními v terénu, o odborné znalosti úředních osob správního orgánu apod. Navazují otázky hodnocení provedených důkazů, zejména znaleckých posudků a jiných odborných podkladů, a rozsahu vypořádání se s návrhy a námitkami účastníků řízení tak, aby rozhodnutí bylo přezkoumatelné. Zcela zásadní je vymezení okruhu účastníků řízení, spory o účastenství a různá podání údajně či skutečně opomenutých účastníků řízení.

Některé aspekty komunikace správních orgánů a dotčených osob se týkají všech postupů regulovaných správním řádem, tj. nejen správního řízení, ale např. i kontroly, vydávání závazných stanovisek, stanovisek, vyjádření, sdělení (tzv. úkony podle části čtvrté správního řádu) či vyřizování stížností i podnětů. Všech postupů správních orgánů se týkají námitky podjatosti, spory kolem formy a obsahu plných mocí, nahlížení do spisu, protokolace úkonů, při nichž dochází k přímému kontaktu mezi správním orgánem a dotčenými osobami, pořizování zvukových a obrazových záznamů z takových úkonů či samozřejmě široké spektrum sporů kolem doručování úkonů správního orgánu jeho adresátům, i naopak doručování podání účastníků řízení a dalších dotčených osob vůči správním orgánům.

Zapojovat se do ochrany životního prostředí umožňuje veřejnosti nejen postavení účastníka řízení o povolení určitého záměru, ale do jisté míry i jiné typy podání, s nimiž se na orgány životního prostředí mohou lidé obracet. Jde zejména o žádosti o informace, podněty, petice a stížnosti. I při jejich vyřizování nepostupují orgány životního prostředí vždy v souladu s právem, zejména pokud jde o právo na informace, které je přitom základním, ústavně zaručeným právem.

Ve výjimečných případech postupy dotčených osob, zejména účastníků řízení, ale např. i žadatelů o informace, přesáhly mez pouhého důsledného využívání procesních či hmotných práv přiznaných jim platným právem, ale byly ve skutečnosti zneužitím práva. Třebaže procesními obstrukcemi a zneužitím práva nechvalně prosluli zejména obvinění z dopravních přestupků a jejich zmocněnci, i na úseku životního prostředí se můžou vyskytnout situace, kdy jde o zneužití práva, šikanózní opakované podněty v téže věci apod.

Knížka by měla poskytnout spolehlivé odpovědi na většinu nastíněných právních otázek vycházejících z rozsáhlých zkušeností autorky s praxí veřejné správy životního prostředí a samozřejmě z bohaté judikatury správních soudů, neboť jejich právní názory jsou zásadním vodítkem pro správní orgány.

Publikace by měla být přístupná i pro začátečníky v oboru, proto je v přiměřeném rozsahu podáván výklad i právně jednoduchých věcí „zjednodušeným jazykem“, což zkušení profesionálové veřejné správy životního prostředí jistě postřehnou a snad prominou. I pro ně by však kniha v řadě pasáží měla být přínosem, protože po základním právním výkladu podává odpovědi i na složitější a velmi složité právní otázky.

A co v ní nenajdete

Knížka se pouze okrajově věnuje specifickým procesům, do nichž se veřejnost angažovaná v ochraně životního prostředí může zapojovat, a to posuzování vlivů na životní prostředí (EIA, SEA) a územnímu plánování. Tyto procesy mají zcela zásadní význam pro využití území a povolování stavebních, dobývacích a jiných záměrů v navazujících správních řízeních a spolehlivý právní průvodce těmito oblastmi by vyžadoval samostatnou publikaci.

Ochrana zájmů životního prostředí se často řeší v územním řízení a jiných typech řízení před stavebními úřady, knížka však zvláštnosti řízení podle stavebního zákona oproti obecné úpravě správního řízení (např. uplatnění koncentrační zásady, pokud jde o námitky účastníků řízení a vyjádření dotčených orgánů) zmiňuje rovněž jen okrajově; je určena především orgánům životního prostředí, nikoli stavebním úřadům.

Rovněž specifická oblast správního trestání, tj. postihu přestupků, v tomto případě na úseku životního prostředí, není hlavním tématem této publikace.

2.Veřejná správa životního prostředí

V názvu knihy jsou jednotliví aktéři na poli ochrany životního prostředí „občan – spolek – obec – úřad“ (přesněji by měl být použit pojem správní orgán, což je širší, obecný pojem pro vykonavatele působnosti v oblasti veřejné správy) seřazeni v duchu zásad moderního demokratického právního státu, kde by občan měl být vždy východiskem a veřejná správa službou veřejnosti. V realitě jsou to především správní orgány životního prostředí, které mají v rukou „kulaté úřední razítko“ a svým rozhodováním v konkrétních případech určují, nakolik se právní ochrana životního prostředí uplatňuje v praxi.

Pojem „veřejná správa“ vyjadřuje známou skutečnost, že vedle státní správy, kterou vykonává stát prostřednictvím vlastních orgánů (vláda, ministerstva a jiné ústřední správní úřady, před 1. 1. 2003 okresní úřady a další specializované orgány, např. státní inspekce, policie, celní úřady, katastrální úřady), ji tvoří samospráva, kterou vykonávají veřejnoprávní korporace oddělené od státu v tzv. samostatné působnosti. Pro ochranu životního prostředí je důležitá územní samospráva představovaná obcemi a kraji. Územní samospráva je vymezena jako oprávnění územních celků rozhodovat samostatně o některých otázkách místního či regionálního významu. Základními územními samosprávnými celky s právem spravovat své věci samostatně jsou obce, vyššími územními samosprávnými celky jsou kraje. Vedle této tzv. samostatné působnosti jsou obce a kraje v různém rozsahu pověřeny také výkonem státní správy v přenesené působnosti. Právě výkon státní správy v přenesené působnosti orgány obcí a krajů má zásadní význam pro praktickou ochranu životního prostředí v území.

„Orgány pro životní prostředí“ – orgány ochrany přírody, orgány ochrany ovzduší, vodoprávní úřady, orgány ochrany zemědělského půdního fondu, orgány vykonávající veřejnou správu v oblasti odpadového hospodářství atd.

Souhrnný pojem „orgány pro životní prostředí“ používá např. zákon č. 17/1992 Sb., o životním prostředí. Zákony k ochraně jednotlivých složek životního prostředí (ovzduší, vody, půdy, přírody a krajiny, lesa, horninového prostředí včetně nerostných zdrojů) a k ochraně před zdroji ohrožení životního prostředí (odpady, chemické látky atd.) používají pro orgány vykonávající veřejnou správu v dané oblasti konkrétnější označení typu orgán ochrany přírody, orgán ochrany ovzduší, vodoprávní úřad aj.

Občané a spolky jim mohou v ochraně veřejných zájmů životního prostředí napomáhat zejména „nabídkou odborné a argumentační protiváhy“ proti zamýšlenému zásahu do přírody a krajiny, záměru, který zatěžuje životní prostředí, pokud platné právo účast veřejnosti v rozhodovacím procesu připouští. Záměry, o kterých orgány životního prostředí rozhodují či spolurozhodují, mohu reprezentovat nejenom soukromý, ale i jiný veřejný zájem, nicméně lidské aktivity ze své podstaty v naprosté většině případů životní prostředí zatěžují. Požaduje-li angažovaná veřejnost důslednou ochranu životního prostředí, může být „výsledné rozhodnutí učiněno vyváženě při vědomí všech střetávajících se zájmů a práv“ (citace z rozsudku Nejvyššího správního soudu č. j. 7 As 311/2016 – 31 ze dne 28. 3. 2017).

Kompetence a pravomoci v oblasti ochrany životního prostředí jsou v současné době rozděleny mezi velké množství orgánů veřejné správy, které se obvykle dělí z hlediska územní působnosti na ústřední, regionální a místní (na úrovni celé ČR, na úrovni krajů, na úrovni obcí), z hlediska věcné působnosti na obecné (Ministerstvo životního prostředí a další ministerstva, orgány krajů, orgány obcí různých stupňů) a zvláštní (z ústředních správních úřadů zejména Státní úřad pro jadernou bezpečnost, z ostatních speciálních orgánů státní správy na prvním místě Česká inspekce životního prostředí, dále správy národních parků a Agentura ochrany přírody a krajiny ČR, orgány hygienické, veterinární a rostlinolékařské péče, celní úřady a další).

„Nastavení“ kompetencí ve vztahu k ochraně životního prostředí není vždy vhodné.

Kompetence významné pro ochranu životního prostředí nemá jen Ministerstvo životního prostředí, ale také další ministerstva, zejména Ministerstvo zemědělství (ústřední orgán státní správy pro zemědělství, s výjimkou ochrany zemědělského půdního fondu, vodní hospodářství, s výjimkou ochrany přirozené akumulace vod, ochrany vodních zdrojů a ochrany jakosti povrchových a podzemních vod; státní správy lesů, myslivosti a rybářství, s výjimkou území národních parků) a Ministerstvo pro místní rozvoj (územní plánování a stavební řád).

Ministerstvo životního prostředí je ústředním orgánem státní správy pro ochranu přirozené akumulace vod, ochranu vodních zdrojů a ochranu jakosti povrchových a podzemních vod, pro ochranu ovzduší, pro ochranu přírody a krajiny, pro oblast provozování zoologických zahrad, pro ochranu zemědělského půdního fondu, pro výkon státní geologické služby, pro ochranu horninového prostředí, včetně ochrany nerostných zdrojů a podzemních vod, pro geologické práce a pro ekologický dohled nad těžbou, pro odpadové hospodářství a pro posuzování vlivů činností a jejich důsledků na životní prostředí, včetně těch, které přesahují státní hranice. Dále je ústředním orgánem státní správy pro myslivost, rybářství a lesní hospodářství v národních parcích. Je rovněž ústředním orgánem státní správy pro státní ekologickou politiku, pro systém značení ekologicky šetrných výrobků a služeb a pro program podporující dobrovolnou účast v systému řízení podniku a auditu z hlediska ochrany životního prostředí (Program EMAS).

Ministerstvo životního prostředí je orgánem vrchního státního dozoru ve věcech životního prostředí, koordinuje ve věcech životního prostředí postup všech ministerstev a ostatních ústředních orgánů státní správy České republiky, zabezpečuje a řídí jednotný informační systém o životním prostředí, včetně plošného monitoringu na celém území České republiky, a to i v návaznosti na mezinárodní dohody.

Viz zákon č. 2/1969 Sb., o zřízení ministerstev a jiných ústředních orgánů státní správy České republiky, v platném znění.

Nejen na ústřední úrovni není dělba kompetencí ve vztahu k ochraně životního prostředí optimální.

Opakovaně a vždy neúspěšně bylo kritizováno např. svěření povolování kácení dřevin rostoucích mimo les (nejfrekventovanější agendy ochrany přírody a agendy v jistém smyslu lidem zajímajícím se o ochranu životního prostředí nejbližší) základním obecním úřadům, které ji po stránce právní, věcné, i z důvodu místních, sousedských vazeb nezvládají.

V závislosti na svém postavení v soustavě správních orgánů mají některé správní orgány pravomoci „normotvorné“ (tj. tvoří obecně závazné právní předpisy jako vyhlášky Ministerstva životního prostředí či obecně závazné vyhlášky a nařízení obcí a krajů, resp. MŽP připravuje návrhy zákonů dotýkajících se ochrany životního prostředí, které jsou schvalovány Parlamentem ČR), plní úkoly koncepční, koordinační, metodické, dozorové, odborné aj.

Z hlediska zaměření této publikace je klíčový výkon státní správy, tj. především rozhodování ve správních řízeních ve věcech dotýkajících se ochrany životního prostředí, resp. „spolurozhodování“ formou vydávání závazných stanovisek podmiňujících rozhodnutí jiného správního orgánu (typicky stavebního úřadu), stanovisek, vyjádření, sdělení dotčených orgánů. A to vše především v „interakci“ s účastníky řízení či osobami dotčenými jiným postupem správního orgánu.

Povolování, kontrola, pokuty, zákazy činnosti, opatření k nápravě

Správní orgány provádějí aplikaci práva, tj. rozhodují v konkrétních případech podle obecných právních norem na případ se vztahujících.

Jedná se především o environmentální povolování v širokém slova smyslu, ať již orgány životního prostředí vedou samostatná řízení a vydávají samostatná rozhodnutí (např. o povolení výjimky ze zvláštního územní či druhové ochrany podle zákona o ochraně přírody a krajiny, o povolení k nakládání s vodami, o povolení provozu vyjmenovaných stacionárních zdrojů znečišťování ovzduší, integrované povolení vymezených zařízení, souhlas k provozování zařízení k využívání, odstraňování, sběru nebo výkupu odpadů atd.), nebo svůj závazný právní názor na přípustnost určitého záměru z hlediska zájmů, které podle příslušného zákona chrání, vyjadřují formou tzv. závazného stanoviska podle § 149 správního řádu. Nemalý reálný význam pro ochranu životního prostředí a samozřejmě pro dotčenou osobu ale můžou mít i další stanoviska, vyjádření, sdělení, předběžné informace a další tzv. úkony podle části čtvrté správního řádu.

Výkon veřejné správy v ochraně životního prostředí zahrnuje rovněž kontrolu plnění povinností fyzickými, právnickými a podnikajícími fyzickými osobami, ať již jim veřejnoprávní povinnosti vyplývají ze zákona, ze správního rozhodnutí, opatření obecné povahy či veřejnoprávní smlouvy. V návaznosti na nedostatky zjištěné kontrolou nebo jiným úředním postupem (např. provedeným na základě podnětu veřejnosti) rozhodují orgány životního prostředí o přestupcích a ukládají za ně pokuty, případně jiné správní tresty.

Orgány životního prostředí dále ukládají obsahově rozmanitá opatření k nápravě nedostatků a jejich příčin, včetně např. odebrání nedovoleně držených jedinců zvláště chráněných druhů, a to obvykle rovněž původci závadného stavu, výjimečně, pokud to zvláštní zákon připouští, i jiné osobě (např. právnímu nástupci původce závadného stavu).

Nástroji bezprostřední prevence újmy na životním prostředí či jejího stupňování jsou rozhodnutí o omezení, zastavení, zákazu provozu či jiné škodlivé činnosti.

Orgány životního prostředí na základě svých zkušeností z aplikace práva poskytují či měly by poskytovat zpětnou vazbu pro další tvorbu práva (legislativu), poukazovat na potřebu změn tam, kde např. jsou v platné právní úpravě mezery, kde nefunguje dobře (např. není vymahatelná), kde právní regulace je zbytečnou „byrokratickou zátěží“ bez přínosu pro ochranu životního prostředí atd.

… a její (občasná) soudní kontrola

Zcela zásadní význam pro aplikaci práva životního prostředí (a samozřejmě nejen jeho) má správní soudnictví, tj. soudní kontrola zákonnosti výkonu veřejné správy. Protože právo na příznivé životní prostředí, právo na soudní a jinou právní ochranu a další základní práva a svobody, samozřejmě včetně práva vlastnického, jsou garantována také na ústavní úrovni, tj. zaručena Listinou základních práv a svobod jako součástí ústavního pořádku, některé zásadní bitvy o právo životního prostředí a účast veřejnosti v jeho ochraně byly vybojovány až na úrovni Ústavního soudu.

Správní soudnictví v oblasti životního prostředí, případně „za pomoci“ zmíněného ústavního soudnictví, se především díky žalobám ekologických spolků jako účastníků správních řízení, ale samozřejmě také nespokojených žadatelů, jimž jejich záměry nebyly povoleny, či osob postihovaných za porušení povinností v ochraně životního prostředí, rozvinulo do mohutné a pro ochranu životního prostředí v zásadě příznivé podoby.

Soudy vyslovily řadu právních názorů příznivých pro ochranu „křehkých a při nejmenším pochybení významně ohrožených hodnot, jakými jsou např. životní prostředí“ (srov. nález Ústavního soudu III. ÚS 131/14) a pro zapojení veřejnosti prostřednictvím občanských sdružení (spolků) do jeho ochrany, a to jako „rovnocenného subjektu práva a též významného a navýsost demokratického prvku občanské společnosti“ (srov. nález Ústavního soudu I. ÚS 59/14).

Právo na soudní a jinou právní ochranu garantuje čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod, podle nějž platí, že „Každý se může domáhat stanoveným postupem svého práva u nezávislého a nestranného soudu a ve stanovených případech u jiného orgánu.“.

Čl. 36 odst. 2 Listiny představuje základ pro správní soudnictví, když stanoví, že „Kdo tvrdí, že byl na svých právech zkrácen rozhodnutím orgánu veřejné správy, může se obrátit na soud, aby přezkoumal zákonnost takového rozhodnutí, nestanoví-li zákon jinak. Z pravomoci soudu však nesmí být vyloučeno přezkoumávání rozhodnutí týkajících se základních práv a svobod podle Listiny.“.

Soudní kontrola zákonnosti výkonu veřejné správy v životním prostředí má přes výše zmíněný zásadní význam své limity.

Jednak je ze své podstaty následná, a je všeobecně známo, že vzhledem ke stále převažujícímu nepřiznávání odkladného účinku správním žalobám je zrušení nezákonného rozhodnutí správního orgánu (nejčastější typ žaloby) leckdy jen morálním vítězstvím, neboť stromy povolené ke kácení nezákonným rozhodnutím jsou mezitím dávno pokáceny, stavba umístěná či povolená nezákonným rozhodnutím stavebního úřadu postavena, zásah do životního prostředí nevratný.

Především ale ve správním soudnictví nejde o kontrolu zákonnosti výkonu veřejné správy jako takové či ochranu veřejného zájmu jako takového, nýbrž o kontrolu a soudní ochranu v konkrétních případech, kdy mělo dojít k zásahu do veřejných subjektivních práv konkrétní fyzické nebo právnické osoby (žalobce) rozhodnutím správního orgánu, jeho nečinností nebo jiným nezákonným zásahem správního orgánu než rozhodnutím. A zdaleka ne vždy se najde konkrétní fyzická nebo právnická osoba, která by veřejný zájem na ochraně životního prostředí a samozřejmě na zákonnosti jako takové mohla před soudy jaksi nepřímo, zástupně hájit prostřednictvím zásahu do svých veřejných subjektivních práv. To platí např. v případě podnětů k zahájení řízení z moci úřední podle § 42 správního řádu (o omezení či zákazu škodlivé činnosti, o uložení opatření k nápravě, o přestupku proti životnímu prostředí). I když je občan, který podnět podal, přesvědčen, že správní orgány nezákonně nekonají, odložení podnětu až na výjimečné případy nemůže napadat správní žalobou.

Správní soudnictví nechrání zákonnost ve veřejné správě jako takovou, ale konkrétní osoby před nezákonnými zásahy do jejich veřejných subjektivních práv.

„Soudní řád správní je svojí povahou „obrannou“ normou. Není normou „kontrolní“, která by umožňovala komukoliv iniciovat, prostřednictvím podání žaloby ve správním soudnictví, kontrolu jakéhokoliv úkonu veřejné správy. Nikoliv veškerá činnost (případně veškeré pochybení) veřejné správy je podrobena soudní kontrole ze strany fyzických a právnických osob, ale pouze ta, kdy činnost správy přesáhne do jejich veřejných subjektivních práv.“

(Podle usnesení rozšířeného senátu Nejvyššího správního soudu č. j. 8 As 47/2005 – 86 ze dne 21. 10. 2008, Sb. NSS č. 1764/2009)

Existuje sice možnost žaloby proti rozhodnutí správního orgánu k ochraně veřejného zájmu, ale velmi limitovaná.

Historicky první a úspěšnou žalobou veřejného ochránce práv z důvodu závažného veřejného zájmu byla, pokud je autorce známo, žaloba proti rozhodnutí o umístění a povolení stavby fotovoltaické elektrárny v k. ú. Moldava. Postupem stavebního úřadu (jehož vedoucí i další úřednice byly shledány vinnými trestným činem zneužití pravomoci veřejného činitele) za spoluselhání dotčených orgánů, které měly hájit zájmy podle zvláštních zákonů, došlo k porušení stavebního zákona a dalších právních předpisů, především mnohonásobnému porušení zákona č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny. Stavba byla umístěna a povolena, přestože chyběla řada potřebných povolení, souhlasů, stanovisek orgánů ochrany přírody, počínaje stanoviskem o vyloučení významného vlivu na Ptačí oblast Východní Krušné hory, přes souhlas z hlediska ochrany krajinného rázu, až po výjimky z ochrany zvláště chráněných druhů rostlin a živočichů.

Nejvyšší správní soud potvrdil, že v tomto případě byl závažný veřejný zájem k podání žaloby veřejného ochránce práv prokázán.

Žaloba veřejného ochránce práv, je-li prokázán závažný veřejný zájem

„Úlohou aktivní procesní legitimace veřejného ochránce práv dle § 66 odst. 3 s. ř. s. není ochrana subjektivních práv a soukromých zájmů osob, které žalobu proti rozhodnutí správního orgánu nepodaly, ani ochrana široce pojímaného konceptu veřejného zájmu (aby byla vydávána zákonná a proporcionální rozhodnutí). Aktivní procesní legitimace je dána pouze v případě závažného veřejného zájmu, tj. například v těch případech, kdy ke dni podání žaloby proti rozhodnutí o povolení stavby nebudou uděleny zákonem stanovené výjimky ze zákazu činnosti ve zvláště chráněném území (půjde tedy o přetrvávající činnost ex lege zakázanou), či v případech, kdy příslušná správní rozhodnutí (povolení) byla vydána v důsledku trestné činnosti úředních osob, a to za předpokladu, že je poškození či ohrožení závažného veřejného zájmu tak intenzívní a z hledisek celospolečenských natolik nepřijatelné, že je ani při poměření se zájmem na ochraně právní jistoty a na ochraně vztahů, které v mezidobí vznikly, nelze v žádném případě strpět.“

(Podle rozsudku Nejvyššího správního soudu č. j. 9 As 24/2016 – 109 ze dne 14. 07. 2016, Sb. NSS č. 3452/2016)

Autorka publikace si jako bývalá dlouholetá právnička České inspekce životního prostředí dovolí poznámku, že v této komplikované kauze příkladně fungoval Oblastní inspektorát ČIŽP v Ústí nad Labem. Jakmile se o započetí stavby na základě pravomocného rozhodnutí stavebního úřadu dověděl, zahájil řízení o zákazu činnosti nedovolené z pohledu zákona o ochraně přírody a krajiny, stavbu předběžným opatřením zastavil, a když nebylo respektováno, snažil se je vymoci omezenými prostředky správního práva, tj. vydal exekuční příkaz podle § 110 správního řádu a uložil donucovací pokutu k vymožení nepeněžité povinnosti; možnosti správního orgánu zajistit respektování svého zákazového rozhodnutí jsou ovšem omezené, správní orgán nedisponuje prostředky „přímého donucení“. ČIŽP také podala trestní oznámení, na jehož základě nakonec došlo k výše zmíněnému pravomocnému odsouzení úřednic stavebního úřadu za trestný čin zneužití pravomoci veřejného činitele. Taková důslednost k ochraně zákonnosti a veřejného zájmu, a naopak neloajalita k jiným úřadům, postupují-li nezákonně, je v poměrech naší veřejné správy velmi neobvyklá.

Správní orgány nemůžou brát názory správních soudů, zejména v určité otázce ustálenou judikaturu Nejvyššího správního soudu, na lehkou váhu. Proto také tato kniha v potřebné míře cituje především rozhodnutí publikovaná ve Sbírce rozhodnutí Nejvyššího správního soudu, ve které se po projednávání v plénu soudu uveřejňují vybraná rozhodnutí, stanoviska či zásadní usnesení Nejvyššího správního soudu a rozhodnutí krajských soudů ve správním soudnictví. Znalost odpovědí na sporné právní otázky, v případě této knížky především pokud jde o vzájemná práva a povinnosti při „interakci“ správních orgánů a účastníků řízení (dotčených osob), je prevencí zbytečných sporů a pochybení.

Právní názory vyslovené v rozhodnutích Nejvyššího správního soudu mají být zásadním vodítkem pro správní orgány.

„Právní názor vyslovený Nejvyšším správním soudem nemůže správní orgán v jiných obdobných případech bez dalšího odmítnout jako „ojedinělé soudní rozhodnutí“.

Z povahy a postavení Nejvyššího správního soudu (viz zejm. § 12 odst. 1 a § 17 odst. 1 s. ř. s.) plyne, že právní názory vyslovené v jeho rozhodnutích mají být zásadním vodítkem pro správní orgány i instančně podřízené správní soudy v obdobných věcech; takový právní názor je navíc závazný v jiných obdobných případech i pro samotný Nejvyšší správní soud a lze jej v jeho precedenčním účinku zvrátit jen rozhodnutím rozšířeného senátu či rozhodnutími „nadřízených“ soudních orgánů (Ústavní soud, Evropský soud pro lidská práva, Soudní dvůr Evropské unie).

V žádném případě pak nelze souhlasit s citovaným tvrzením žalovaného správního orgánu, že se jedná o „ojedinělé soudní rozhodnutí“, které nic nemění na jeho „zaběhlé“ správní praxi. Naopak je nutné, aby orgány (v tomto případě) finanční správy ve své správní praxi, tj. i v rámci dalšího řízení v nyní projednávané věci, postupovaly právě v souladu se závěrem plynoucím ze zmíněného rozsudku. Je proto namístě, aby orgány daňové správy právní názor v uvedeném rozsudku reflektovaly a aby jej i respektovaly, ledaže by snesly vůči argumentům v něm uvedeným vskutku závažné protiargumenty, které dosud nebyly Nejvyšším správním soudem vzaty v úvahu.“

(Podle rozsudku Nejvyššího správního soudu č. j. 2 Afs 165/2016 – 26 ze dne 10. 11. 2016, Sb. NSS č. 3501/2017)

Kontrola (dozor) uvnitř veřejné správy, metodické pokyny, role nadřízených správních orgánů

Náprava vadného správního rozhodnutí či jiného správního aktu (závazného stanoviska, vyjádření), případně nečinnosti správního orgánu v konkrétní kauze je samozřejmě v prvé řadě zajišťována v řízení před samotnými správními orgány. K tomu slouží řádné, případně mimořádné opravné prostředky či dozorčí prostředky, jako je odvolání účastníka řízení, žádost o obnovu řízení nebo její nařízení z moci úřední, podnět k přezkumnému řízení, žádost či podnět k ochraně před nečinností podle správního řádu apod.

Nejde ale jen o vadné rozhodnutí či postup správního orgánu v jedné konkrétní kauze a možnosti jeho nápravy, nýbrž i o kontrolu výkonu státní správy „průřezově“, odhalování obecnějších, opakovaně se vyskytujících nedostatků a odstranění či prevenci těchto nedostatků.

A samozřejmě jde rovněž o metodické vedení správních orgánů nižších stupňů ze strany nadřízených správních orgánů, sjednocování a zkvalitňování výkonu státní správy.

Správní orgány životního prostředí nižších stupňů jsou v zásadě povinny řídit se metodickými pokyny MŽP.

„Pokyny ministerstev jsou interními předpisy, které upravují a sjednocují praxi správních orgánů. Přestože pokyny ministerstev nejsou obecně závaznými právními předpisy, správní orgány mají povinnost se jimi ve své právní praxi řídit, což neplatí pouze v případě, že by se taková praxe neslučovala s obecně závaznými právními předpisy.“

(Podle rozsudku Nejvyššího správního soudu č. j. 2 Afs 53/2010 – 63 ze dne 16. 8. 2010)

Kontrola výkonu státní správy se procesně řídí zákonem č. 255/2012 Sb., o kontrole (kontrolní řád). Zmocnění k výkonu kontroly (který orgán kontroluje který) stanoví zvláštní zákony.

Některá specifika kontrol „mezi správními orgány“ oproti klasickým kontrolám fyzických a právnických osob ze strany orgánů veřejné správy se promítají v § 19 kontrolního řádu (Kontrola výkonu státní správy).

Především jde o to, že opatření k odstranění nebo prevenci nedostatků zjištěných kontrolou výkonu státní správy uvede kontrolující (pověřená úřední osoba nadřízeného orgánu) přímo v protokolu o kontrole (tj. neukládají se správním rozhodnutím o opatření k nápravě jako fyzickým a právnickým osobám, protože kontrola výkonu státní správy nezasahuje do subjektivních práv kontrolovaného správního orgánu – výkon státní správy není subjektivním právem toho, kdo ji vykonává). Zároveň může kontrolující požádat (uložit), aby kontrolovaná osoba, v tomto případě kontrolovaný správní orgán, podala v určené lhůtě písemnou zprávu o odstranění nebo prevenci nedostatků zjištěných kontrolou.

Opatření k odstranění nebo prevenci nedostatků zjištěných kontrolou výkonu státní správy uváděná v protokolu o kontrole mohou mít spíše obecnou povahu. Nemohou nahrazovat prostředky nápravy konkrétních nezákonných pravomocných rozhodnutí či jiných správních aktů (závazných stanovisek podle § 149, vyjádření, osvědčení, sdělení, stanovisek podle části čtvrté) podle správního řádu. Pokud kontrolní orgán zjistí při kontrole výkonu státní správy existenci konkrétních nezákonných správních aktů, měl by použít správním řádem určené prostředky nápravy nezákonností, je-li k nim sám příslušný (např. přezkumné řízení podle § 94 a násl.), případně dát podnět orgánu příslušnému.

Kontroly výkonu státní správy v naprosté většině případů provádí instančně nadřízený správní orgán. Jde především o kontroly ministerstev vůči podřízeným správním úřadům a kontroly výkonu přenesené působnosti územních samosprávných celků (kontroly obecních úřadů ze strany krajských úřadů, kontroly krajských úřadů ze strany věcně příslušných ministerstev). Kontroly výkonu státní správy ministerstvy (ať již vůči správním úřadům nebo orgánům územních samosprávných celků při výkonu přenesené působnosti) bývají zvláštními zákony označované jako (vrchní) státní dozor.

Zvláštní zákony v řadě případů ke kontrole státní správy výslovně zmocňují.

Např. podle § 85 odst. 2 zákona č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny, Ministerstvo životního prostředí v rámci vrchního dozoru v ochraně přírody kontroluje, jak orgány ochrany přírody, stráž přírody, fyzické i právnické osoby provádějí ustanovení tohoto zákona a prováděcích předpisů. Ministerstvo životního prostředí kontroluje, jak jsou dodržována rozhodnutí a závazná stanoviska orgánů ochrany přírody, plněny povinnosti vyplývající ze zákona o ochraně přírody a krajiny, zpracovávány a zajišťovány plány péče o zvláště chráněná území a záchranné programy rostlin a živočichů, dodržovány podmínky ochrany národních parků, chráněných krajinných oblastí, národních přírodních rezervací a národních přírodních památek. Zjistí-li Ministerstvo životního prostředí závady, uloží potřebná opatření k jejich odstranění.

Podle § 50 lesního zákona č. 289/1995 Sb. Ministerstvo životního prostředí v rámci výkonu vrchního státního dozoru (v poznámce pod čarou odkaz na § 19 zákona č. 2/1969 Sb., o zřízení ministerstev a jiných ústředních orgánů státní správy; podle § 19 odst. 1 Ministerstvo životního prostředí je orgánem vrchního státního dozoru ve věcech životního prostředí) dozírá, jak orgány státní správy (a právnické a fyzické osoby) dodržují ustanovení tohoto zákona, předpisů vydaných k jeho provedení a rozhodnutí vydaných na jeho základě. Je oprávněno ukládat opatření k odstranění zjištěných nedostatků.

Podle § 129 odst. 1 a 2 zákona č. 128/2000 Sb., o obcích (obecní zřízení), nestanoví-li zvláštní právní předpis jinak, kontrolují výkon přenesené působnosti svěřené orgánům obcí krajské úřady v přenesené působnosti a magistráty územně členěných statutárních měst v přenesené působnosti kontrolují výkon samostatné a přenesené působnosti svěřené orgánům městských obvodů a městských částí územně členěných statutárních měst. Podle § 86 odst. 1 zákona č. 129/2000 Sb., o krajích (krajské zřízení), nestanoví-li zvláštní právní předpis jinak, kontrolují výkon přenesené působnosti svěřené orgánům krajů věcně příslušná ministerstva nebo jiné ústřední správní úřady. Podle § 113 odst. 1 zákona č. 131/2000 Sb., o hlavním městě Praze, nestanoví-li zvláštní právní předpis jinak, kontrolují výkon přenesené působnosti svěřené orgánům hlavního města Prahy věcně příslušná ministerstva nebo jiné ústřední správní úřady.

Kontrolní oprávnění České inspekce životního prostředí vůči jiným orgánům veřejné správy – pouze na úseku ochrany přírody a krajiny

Podle § 80 odst. 1 věty první zákona č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny „Česká inspekce životního prostředí kontroluje, jak jsou orgány veřejné správy, vyjma ústředních orgánů, dodržována ustanovení právních předpisů a rozhodnutí týkající se ochrany přírody a krajiny“.

Kontrolní oprávnění ČIŽP se, pokud jde o dodržování ustanovení zákona o ochraně přírody a krajiny, vztahuje na všechny jiné orgány veřejné správy, vyjma ústředních, jak na orgány ochrany přírody a krajiny, tak na orgány jiných správních odvětví (např. stavební úřady) – samozřejmě v tom rozsahu, jak plní své povinnosti podle zákona č. 114/1992 Sb.

Uvedené oprávnění ČIŽP bylo jako „nesystémové“ a „narušující kontrolu a metodické řízení v rámci vztahů nadřízenosti a podřízenosti“ (ČIŽP není nadřízeným správním orgánem vůči žádnému jinému správnímu orgánu) vícekrát kritizováno a napadáno (zejména ze strany krajských úřadů). Přes jistou výjimečnost (oprávnění kontrolovat jiné orgány veřejné správy má inspekce jen na úseku ochrany přírody a krajiny, v ostatních složkách životního prostředí kontroluje pouze fyzické a právnické osoby) přináší kontrolní činnost ČIŽP jako orgánu na kontrolu specializovaného, s celostátní působností, nezatíženého povolovacími činnostmi, vůči jiným orgánům na úseku ochrany přírody a krajiny mnoho užitečného. ČIŽP poznatky ze své systematické kontrolní činnosti zaměřené především na výkon státní správy v ochraně dřevin rostoucích mimo les, ale i na další kompetence zejména v obecné ochraně přírody a krajiny (kontrolovány jsou především obecní úřady všech stupňů) pravidelně předává Ministerstvu životního prostředí jako ústřednímu orgánu ochrany přírody a orgánu vrchního dozoru v ochraně přírody. V souvislosti se zjištěními z kontrol obecních úřadů se ČIŽP obrací samozřejmě také na krajské úřady a Agenturu ochrany přírody a krajiny ČR.

Kontrola ČIŽP na obecním úřadě často souvisí s konkrétní „dřevinovou“ kauzou, podnětem občana na prošetření zákonnosti provedeného kácení apod.

Občané, kteří podávají podněty k prošetření konkrétního případu či přímo ke kontrole výkonu státní správy, bývají rozčarováni z toho, že i pokud je jejich podnětu dáno v zásadě za pravdu, za vadné „úřadování“ v konkrétní kauze či za dlouhodobě, opakovaně vadný výkon státní správy nebývá nikdo postižen, nebývá zjednána náprava, chyby se opakují atd. Ve zdaleka největší míře se to týká nejfrekventovanější agendy ochrany přírody, kam také směřuje největší část podnětů občanů, a to výkonu státní správy v ochraně dřevin rostoucích mimo les.

Nedostatky ve výkonu státní správy dřevin rostoucích mimo les zejména malými obecními úřady shledávají kontrolní orgány opakovaně, ale nápravu zajistit nedovedou.

Nejčastější pochybení při správě dřevin rostoucích mimo les

Vady formálněprávního charakteru:

Žádosti o povolení ke kácení a vydaná rozhodnutí o povolení nemají náležitosti vyžadované zákonem o ochraně přírody a krajiny a prováděcí vyhláškou, resp. vydaná povolení nemají obecné náležitosti správního rozhodnutí vyžadované správním řádem, akceptovány jsou ústně podané žádosti a vydávána ústní rozhodnutí. Objevují se pokusy obcházet povolovací režim, tj. akceptovat kácení na oznámení tam, kde se nemůže jednat o důvody podle § 8 odst. 2 zákona č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny, při nichž je dán oznamovací režim kácení. Orgány ochrany přírody nevyužívají oprávnění pozastavit, omezit nebo zakázat oznámené kácení v případech, kdy kácení odporuje požadavkům na ochranu dřevin. V případě oznamovacího režimu v naprosté většině případů na oznámení kácení nereagují, případně reagují sdělením, že nemají námitky, přestože oznámení o kácení dřevin nemá náležitosti vyžadované prováděcí vyhláškou (obdobně jako u žádosti o povolení ke kácení).

Vydávána jsou „povolení“ („dovolení“) k ořezu dřevin (obecním úřadem písemně formou správního rozhodnutí, starostou obce ústně apod.), přestože zákon nezná ustanovení, které by orgán ochrany přírody (obecní úřad) opravňovalo k vydání povolení či souhlasu k ořezu (nebo jinému zásahu do) dřevin (taková „povolení k ořezu dřevin“ jsou proto pro nedostatek právního podkladu nulitní).

Vady věcného charakteru:

Není respektován zákonný požadavek, podle nějž lze povolení ke kácení vydat ze závažných důvodů po vyhodnocení funkčního a estetického významu dřevin (chybí odborné podklady pro vyhodnocení funkčního a estetického významu dřevin nebo jsou zkresleně interpretovány, chybí nebo je zavádějící správní uvážení o míře veřejného zájmu na zachování dřevin ve střetu se zájmem, pro který mají být dřeviny pokáceny).

Není ukládána náhradní výsadba nebo je ukládána nekonkrétně a v nedostačující míře ke kompenzaci ekologické újmy vzniklé pokácením dřevin.

Kontroly výkonu státní správy v ochraně dřevin rostoucích mimo les provádí zejména Česká inspekce životního prostředí, jejíž možnosti reakce na opakovaně zjišťované závažné nedostatky jsou v podstatě omezené na následující kroky:

a) v protokolu o kontrole vytkne obecnímu úřadu zjištěné nedostatky, uloží opatření k odstranění nebo prevenci nedostatků zjištěných kontrolou, zároveň neformálně poučí „pro příště“ (zejména v malých obcích se však starostové vykonávající zároveň v přenesené působnosti správu dřevin mění a poučování začíná nanovo),

b) v případě potřeby dá podnět krajskému úřadu k zesílení metodického vedení obecních úřadů,

c) v krajním případě dá návrh krajskému úřadu na odnětí výkonu státní správy v přenesené působnosti konkrétní obci.

V již zmíněném případu naprostého selhání stavebního úřadu a orgánů životního prostředí (s výjimkou dozorového orgánu, tj. České inspekce životního prostředí) při umístění a povolení stavby fotovoltaické elektrárny v k. ú. Moldava konstatoval veřejný ochránce práv, že udělá-li úřad chybu, měl by ji jasně přiznat a bezodkladně přijmout účinná opatření k nápravě ve smyslu nastavení kontrolních mechanismů, které by zabránily chybám „nezkušeného“ pracovníka, a samozřejmě by závažně chybující úředník měl být také adekvátně pracovněprávně postižen.

Veřejný ochránce práv píše o „každém větším správním úřadu“. Bohužel v agendě, jejíž dlouhodobě zcela neuspokojivý výkon byl zmíněn výše, tj. v agendě povolování (či nepovolování) kácení dřevin rostoucích mimo les a ukládání náhradní výsadby, nelze zlepšení bez přenesení kompetence z malých obecních úřadů na nejlépe obecní úřady obcí s rozšířenou působností reálně očekávat.

Z pochybení úřadu a úředníka by měla být vyvozena odpovědnost (minimálně) uvnitř úřadu.

„Toto zásadní pochybení bylo následně omlouváno nezkušeností pověřeného pracovníka úřadu. Tento argument nemohu v žádném případě přijmout. Ve vyjádření tajemníka Magistrátu města T. zcela postrádám informaci o jakémkoliv opatření, které by bylo z bezprecedentního pochybení vyvozeno. Toto je v přímém rozporu s principy dobré správy, zejména principem odpovědnosti. Jsem přesvědčena o tom, že v případě, že úřad udělá chybu, je jeho povinností ji následně zcela jasně a výslovně přiznat a neodkladně přijmout účinná opatření k nápravě. Jedná-li se o pochybení většího rozsahu, je vždy třeba z takového jednání úředníka vyvodit odpovídající pracovněprávní opatření. Mám za to, že pouze tímto způsobem je možné působit v zájmu eliminace budoucích excesů obdobného charakteru. Zároveň se však nedomnívám, že pochybení úřadu by v daném případě mělo být přičítáno jedinému pracovníkovi. Jsem přesvědčena o tom, že každý větší správní úřad by měl disponovat kontrolními mechanismy k zajištění co nejkvalitnějších výstupů, zvláště za situace, kdy jeho personální obsazení není (například z důvodu nezaškolení, nedostatku zkušeností apod.) zárukou bezchybného výkonu státní správy. Z těchto důvodů jsou na úřadech vztahy nadřízenosti a podřízenosti úředních osob. Domnívám se, že chybou již bylo to, že s ohledem na charakter záměru, byl vyřizováním věci pověřen pracovník, jenž pracoval na své pozici krátce a neměl s obdobnými stavbami zkušenosti.“

(Zdroj: Zpráva o šetření veřejného ochránce práv ve věci stavby fotovoltaické výrobny elektrické energie, umístěné na parc. č. 232/1, 232/2, 241/1 v k. ú. Moldava („FVE Moldava“))

Odpovědnost za vadný výkon veřejné správy (stát, orgán, úředník)

Podle čl. 36 odst. 3 Listiny základních práv a svobod „Každý má právo na náhradu škody způsobené mu nezákonným rozhodnutím soudu, jiného státního orgánu či orgánu veřejné správy nebo nesprávným úředním postupem.“. Podmínky a podrobnosti upravuje zákon č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti státu za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem a o změně zákona České národní rady č. 385/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti (notářský řád).

Stát za podmínek stanovených tímto zákonem odpovídá za škodu způsobenou při výkonu státní moci, tedy i státní správy, včetně přeneseného výkonu státní správy orgány územních samosprávných celků (obcí a krajů). Územní samosprávné celky odpovídají za podmínek stanovených tímto zákonem za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci svěřené jim zákonem v rámci samostatné působnosti. Bez ohledu na to, zda byla nezákonným rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem způsobena škoda, tj. majetková újma, poskytuje se též přiměřené zadostiučinění za nemajetkovou újmu (např. nejistotu, „stres“ způsobený účastníkům nepřiměřeně dlouhým řízením).

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Občan, spolek, obec a úřad v ochraně životního prostředí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.