Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Milena Mikulková

Hlavu vzhůru, chlap(c)i!

Osvobozený muž – stručně, jasně a výstižně

Spolupráce na textech Ladislav Mikulka

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6 693. publikaci

Realizace obálky Vojtěch Kočí
Sazba a zlom Jan Šístek
Formát ePub Jan Šístek
Odborná redaktorka Michaela Průšová
Počet stran 136
První vydání, Praha 2017

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2017

ISBN 978-80-271-9943-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-9942-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-0196-2 (print)

Ilustrace v této knize byly podpořeny v rámci projektu Hlavu vzhůru, chlap(c)i! (č. 2016/c/C/III/001) z grantu města Veselí nad Moravou.

Kdysi dávno jsem chtěla dělat to, co právě teď dělám:

– pracovat pro radost,

– dodávat naději,

– nacházet a pomáhat sobě i druhým otevírat vlastní zdroje a potenciál,

– nebát se bolesti, ale zvládnout ji a nechat se „posunout“ ke zralosti a snad i moudrosti,

– nespokojit se s tím, co je obvyklé, ale hledat či vytvářet nové možnosti,

– nezakrnět na povrchnosti, ale jít do hloubky a souvislostí,

– vidět a žasnout,

– cítit vděčnost,

– jednoduše – žít.

Podobnou cestou provázím i své klienty, čtenáře, posluchače, diváky, účastníky seminářů, ale i prostřednictvím publikační činnosti, televizních a rozhlasových příspěvků, při seminářích či besedách (www.vztahove-poradenstvi.cz).

Přišla za mnou moje žena a řekla: „Napsal bys se mnou knihu pro chlapy?“ „Já??? Vždyť jsem stavař, technik, já jim nemám co říct! Víš, že myslím a mluvím v odrážkách!“ A ona na mě: „jo, jo… to je ono. Potřebuji, abys to, co já mnoha slovy popíšu jako ženská, dal do pár bodů a přidal námět, co s tím. Opravdu v bodech – stručně, jasně, výstižně!“

Takže to, co teď budete číst, je výsledek rozhovorů mezi mnou a mojí ženou.

Vždycky jsem říkal, že jsem pro ni studijní materiál (nevyčerpatelný) a navíc rizikový partner, protože jsem nevěděl, jak se jako muž mám chovat a co se ode mě čeká. Nežil jsem se svým otcem od dvou let (a to si ani nepamatuju) a celkem jsem s ním za svůj život strávil 38 dnů.

A prý je takových mužů spousta. Tak třeba by to pro ně mohlo být něco jako návod - jak jsem se s tím popral a co z toho by jim mohlo dodat odvahu. No, dejme tomu.

• Nejsem na žádné psychokecy.

• Jsem praktik a realista.

• Nebaví mne čekat ve frontě, na svoji ženu, číst dlouhé články a objemné knihy.

• Plánuji a plním. Každý večer mám splněno, co jsem si naplánoval – protože vím, co zvládnu a za jak dlouho. A pak mám klid.

• Snídám už dvacet let jedno a totéž.

• Dávám si věci na stejné místo, takže neztrácím čas hledáním.

• V novinách přelétnu titulky a vyberu si jen to, co mne zaujme.

• Mám raději audioknihy než filmy.

• Poslouchám muziku, která mě nabíjí, vocal trance. No a co, že mi táhne na šedesát. Nikdy mi nebylo líp.

• Otužuju se venku v ledové vodě, jezdím na kole a koupu se v lomu.

• Jsem hrdý na naše kluky, že přežili to moje hledání a cholerické výlevy. Jsou z nich skvělí muži, o které se nebojím.

• Jo, a jsem zblázněný z našich vnoučat – dvojčátek. Lezu po čtyřech, žvatlám, kokrhám… a rád!

• Zjistil jsem, že k životu člověk potřebuje strašně málo. Mít to základní, co potřebuje, a žít své sny. Pak je svobodný – vevnitř i zvenčí.

• Osvědčilo se mi s radostí a vděčností děkovat Bohu i lidem.

A to je asi tak všechno. Budu rád, když svým příběhem pomůžu z bryndy a tápání ještě dalším chlapům.

Tak příjemné čtení a … Hlavu vzhůru, chlapi!

Věnování

Za sebe chci tuto knihu věnovat chlapcům a mužům svého života – synům, vnoučkovi, švagrům a synovcům.

Tato kniha je vyjádřením mého respektu k těm, se kterými jsem se setkala. Především mému manželovi, který mi rozkryl v každodenním životním dialogu složitost mužské duše. Pozval mě do svého příběhu jako svědka své proměny. Na knize se podílel přímo i nepřímo. Jako inspirace, jako konzultant a korektor. Proto ho považuji za spoluautora, ne-li autora, jemuž jsem byla prodlouženou píšící rukou…

Knihu věnuji s velkou úctou i svému tatínkovi a švagrovi Janovi (in memoriam). Oba mi ukázali, jak vypadá tvář mudrce v každodenním životě a nesmírně mě inspirovali.

A v neposlední řadě i klientům, kteří mě v rámci poradenské praxe vpustili do svého světa a prožívání. Do svých otazníků a radosti z nalezení odpovědí. Bez nich by tato kniha nevznikla.

Milena Mikulková

Když už jsem byl „odtajněn“ jako zdroj a spoluautor, chci tuto knihu věnovat muži, se kterým mám tolik společného.

Mému otci – in memoriam.

Jsem vděčný, že do mne vsadil touhu stát se a být dobrým mužem, i když jsem neměl příležitost s ním žít. Touto knihou mu chci vrátit místo v mém životě, v životě našeho rodu. Patří k nám a my k němu.

Chci poděkovat i mému tchánovi, otci mé ženy, protože mě, kromě jiného, naučil a umožnil mi používat oslovení – taťko.

S úctou a vděčností.

Laďa Mikulka

Moc si přejeme, aby tato kniha byla oslavou mužství – pravdivého, odhodlaného, důstojného a smysluplného.

Milena a Laďa Mikulkovi

Návod na použití

„Doufám, že knihu o mužství nebude psát žena, to by pro mne bylo urážkou!“ reagoval muž ve středních letech. Sdílím jeho názor. To fakt nejde, aby žena radila mužům, jak se stát správným mužem. Tak jak to vypadá s touto knihou, když autorkou je i žena?

Když jsem přemýšlela, jak pojmout knihu Hlavu vzhůru, chlap(c)i!, hledala jsem životaschopnou formu. Přišla jsem na to, že potřebuji model spolupráce, který by kopíroval realitu života. Spolupráci muže a ženy. Jeden druhému nabízíme důvody a vysvětlení, proč to či ono je důležité. Jaký to má přínos, případně čím to zraňuje. Přizvala jsem tedy do tohoto dialogu svého muže. Takže tato kniha je jak výsledkem, tak podnětem k dialogu.

Tento dialog není soutěží. Nemáme ambice posuzovat, který názor je správný, a který ne. Jsme přesvědčeni, že život je barevný právě proto, že každý z nás vidí něco trochu jiného a vnímá také trochu jinak. Jde o proces komunikace, poznávání a sebereflexe. Slyšet a zkoumat.

Dále jsme se shodli, že nejlepším pomocníkem pro zapamatování je pět prstů jedné ruky. Proto i témata, kterých je rozhodně víc, jsme sestavili podle tohoto pravidla. Pět podtémat v každé kapitole.

Tato kniha je propojením mužsko-ženského světa. Jako žena poněkud rozvláčnějším způsobem uvádím do jednotlivých témat, představuji očekávání, důvody a zamyšlení nad souvislostmi. Na to navazuje práce spoluautora – mého muže, který ze všech těch důležitých a méně důležitých písmen vytáhne to podstatné v bodech a doplní návodem – stručně, jasně a výstižně. Jeho přínos je shrnut do několika prostých bodů – obsahuje principy, podle nichž formoval svůj konkrétní návod na řešení.

Jste-li člověk se zaměřením na kontext, možná budete číst celou knihu. Jste-li člověk, kterému jsou srozumitelnější pouze texty v odrážkách, pak není problém přeskočit tu zahlcující změť znaků a rovnou se orientovat na šedé stránky. Ty jsou určeny čtenářům, kteří preferují technické zprávy.

Byl jsem chlapec. Vyrostl jsem v muže. Stal jsem se manželem, zetěm, otcem a v nedávné době dědečkem. Snad tisíckrát, a asi i častěji, jsem si položil tytéž otázky:

• Co se ode mne čeká? Co od sebe čekám já sám?

• Co ode mne čekají druzí?

• Jak se to dělá?

Možná jsi na tom stejně. Možná jsi stejně jako já nezažil vzor muže v mnoha jeho rolích. Možná byl tvůj vzor muže něčím deformovaný. Chtěl jsi, ale nešlo to. Potřeboval jsi skutečný vzor – ne ten virtuální, ne ten na plakátě, ale v normálním životě.

Mým cílem je pozvat tě na cestu k mužství. K roli muže, jak jsem ji našel a rozvinul a snažil se předat svým synům. Nečekej ode mne psychologické poučky ani otcovské kárání. Přijmi mé příběhy jako vyznání mužské síly i slabosti. Všeho, co mne formovalo a pomohlo mi najít svoji vlastní cestu.

Proto zde nehledej návod na svou cestu. Ty jsi jejím autorem a i tvá cesta bude tvé dílo. Originální. Tak si dej tu práci. Stojí to za to.

Nehledej zkratky, okliky a pohodlí. Namáhej se, dej si tu práci, ať to třeba bolí nebo je to nepříjemné. Protože asi víš, že muži dozrávají skrze výzvy, námahu a úsilí.

Jsem mužem – a kdyby to šlo, moc rád bych zažil poklepání na rameno od svého táty se slovy: „Jsem na tebe pyšný, můj synku!“

Teď už jsem vděčný. Jsem hrdý, vyrovnaný a ukotvený. Jsem si vědom svých silných stránek a jsem za ně rád. A nemám potřebu zakrývat své slabosti a omezení, které přijímám a snažím se jimi neškodit ani sobě, ani druhým. A to nejlepší, co jsem mohl a uměl, předávám svým synům. Dnes hrdě skláním svou hlavu, protože naši synové mají „hlavu vzhůru“.

Tato kniha je mým vyznáním nikdy nevyjádřené touhy po otci. Po jeho blízkosti. A každý řádek je protkaný vzpomínkou na něho.

Přáním nás obou je, aby:

• muži znovu objevili své jedinečné poslání a životní úkoly,

• aby otcové našli svou cestu k synům, a podaří-li se, i synové k otcům,

• aby ženy – matky vytvářely prostor pro zrání svých synů, podporovaly své partnery a manžele,

• aby se muži i ženy vzájemně obohacovali v úctě a respektu.

Úvod

Hlavou mi běží příběh z nedávného setkání. Je mu 16 let. Přišel, protože musel. Má problémy s rodiči. Vlastě ne. To je až důsledek. Má problémy se sebou. To také ne, to je možná průvodní jev jeho dospívání. Kde je tedy problém? Chtěli jsme knihu touto kapitolou končit. Ale nedá mi to. Setkání s tímto mladým mužem se mi v hlavě odvíjí jako nekonečná smyčka.

Co mne tak dostalo? Co mne zaujalo a zároveň vyděsilo? V uších mi zní jeho slova, která se omílají pořád dokola jak ohraná deska: „Já nechci budoucnost. Je mi to jedno. Když umřel můj děda, všecko skončilo. Už jsem sám. Je mi jedno, jestli umřu třeba v pětadvaceti. Teď je to nuda, tak proč chtít žít v nudě nějak dlouho. Každý den je stejný… stejně zbytečný…“

Zbytečnost. Ztráta životního směřování. Ztráta smyslu. To je to, co nejen jemu, ale mnoha dalším mužům hrozí. Něco ztratili. Něco nedostali. A něco podstatného jim schází. Mít vizi. Nejen pracovní, ale životní: Kam směřuji? Co se ode mne očekává? Co chci najít? Jakou stopu zde chci nechat? Bez tohoto zacílení všechno ostatní postrádá smysl. Proč hledat, když nevím co? Proč se o něco snažit, když netuším, k čemu mi to bude? Proč něco chtít pro sebe nebo pro druhé, když nevím, co s tím?

Není a nebyl jediný, kdo mi svým příběhem připomenul něco velmi, velmi důležitého. Možná to, co zní jako němá výčitka dnešní generace:

Milí zlatí, pořád jste nám říkali,

co dělat nemáme,

co není dobře, co se nesmí,

co se nehodí, co nikam nevede.

Ale jaksi jste zapomněli na to, ukázat nám, co je správné,

co se může, co stojí za to,

kam jít a co hledat…

Tak se nedivte, že teď nevíme…

a že jsme zmatení.

Chceme tuto knihu nabídnout jako průvodce mužskou duší a vzít vážně zmíněné poselství mladé generace. Proto se logicky nabízí uvažovat od konce, začít od konce. Od cíle. Od osvobození muže. Protože když víme PROČ, najdeme JAK. Z toho důvodu jsme tuto knihu pojali jako spolupráci muže a ženy. Chceme nabídnout podněty mužsko-ženského světa.

Proto Hlavu vzhůru, chlap(c)i!

1.5 slibů malých chlapců – UŽ NIKDY…!

Po revoluci postavení žen ve společnosti se začíná stále více ozývat potřeba emancipace mužů. Skutečných a opravdových. Rovnováha se vychýlila. Ženy dosáhly více, než jim prospívá. Zabraly životní prostor, který si po dlouhé dějinné epochy hájili muži jako výsadní postavení a právo.

Dnes je to jinak. Muži ztrácejí. Možná je to až provokující tvrzení. Přece jenom jsou na tom lépe, ne? V rámci platů určitě. V rámci obsazení významných postů rozhodně. Možná tedy ne na první pohled. A přesto ztrácejí. A právě tyto ztráty a uvědomění si možných důsledků přispívá k tomu, aby se dal do pohybu proces ozdravění mužů. Jejich role, nové role mužů v novém světě.

Koučové, trenéři, lídři – ti všichni mají plné ruce práce dodávat mužům sílu k tahu na branku. Dodávat motivaci k houževnatosti a vytrvalosti. Jiná skupina profesionálů, a mnohdy i laiků, nabízí další rozměr cesty k mužské identitě. A bezesporu existuje velká skupina mužů, kteří neřeší. Jsou a nevědí, co by měli chtít. Žijí, nebo jen přežívají. Nevědí proč a netuší jak. To, co nás nenechává klidnými, je fakt, že se jedná o velkou část mladé populace.

Je více než pravděpodobné, že nabídka opisuje vnímanou potřebu. Že muži se nějak ztrácejí. A tyto ztráty se snaží záplatovat. Čímkoliv. Třeba tím, co je právě trendy. Třeba tím, že stoupají ve své kariéře závratným tempem. A když dosáhnou vrcholu, často se to nepříjemné téma vynoří znovu: Kdo jsem? Co se ode mne očekává? Jaká je moje cesta?

Na druhou stranu ne všichni stoupají, někteří naopak klesají. V míře zodpovědnosti, v odvaze, ve statečnosti, ve svém sebeovládání. Jako by nedorostli. Jako by zůstali malými chlapci, co si chtějí jen hrát a hrát.

Cesta k sobě začíná ponorem. Proto je potřeba sebrat odvahu, rozhodnout se a jednat. A třeba zažívat i obavy. Ne vždycky je totiž pravdivá cesta šimráním pod bradou. Spíše naopak. Často si v tomto procesu muži sáhnou na dno vlastní Pandořiny skříňky a objeví pod pomyslným betonovým poklopem své duše vlastní strategie přežití. Tento poklop měl ochránit kdysi malého chlapce, který zažíval situace, ve kterých mu nebylo dobře. Ba co víc, bylo mu hrozně, tak hrozně, že sám sobě dal slib: už nikdy!

Stálo by za to sesbírat dětské sliby, nejenom chlapců, ale i dívek, a pozorovat jejich naplňování v jejich životě. Přispívají tyto sliby k dobrému, nebo spíše ne? Jaké jsou důsledky těchto slibů pro osobní, partnerský nebo pracovní život? Ovlivňují tyto sliby z dětství i dospělost? Třeba v situaci vlastního rodičovství? Kolik z nás si jako dítě říkalo: toto svým dětem nikdy dělat nebudu… nebo… takový/á já nikdy nebudu… anebo udělám všechno proto, aby toto moje děti nemusely zažívat.

O jaké sliby malých dětí, v tomto případě malých chlapců, jde?

1.1 UŽ NIKDY nechci čekat, až na mne zbude čas!

První slib už nikdy… je otázkou vlastní sebehodnoty. Rodiče ji budují svým zájmem a péčí, odpovědným přístupem a rodičovskou vřelostí.

Svým pořadím životních priorit potvrzují, nebo zneplatňují svůj žebříček hodnot.

A tím kritériem je ochota věnovat čas.

Možná syn zcela nezáměrně dostal signál, že ti druzí jsou hodnotnější, protože je nelze odmítnout. Nebo je něco důležitějšího, protože to nepočká.

Jen stěží se u něj může rozvinout zdravé sebevědomí.

Když získá pocit méněcennosti, protože na něj není čas, naučí se, že:

– není dost dobrý, protože druzí jsou asi lepší,

– se má starat sám o sebe,

– co si neudělá sám, to nemá,

– nepotřebuje druhé k sycení vlastních potřeb,

– musí na sebe jakkoliv upozornit, aby si ho druzí vůbec všimli,

– trpělivost je marná naděje a odnaučí se čekat.

Nedávno jsem si kupoval nové hodinky. Ne, že bych je potřeboval, ale začaly se zpožďovat. Hledal jsem superpřesné. S atomovým časem. Našel jsem. Na dotaz týkající se přesnosti prodavačka odpovídala na můj vkus příliš sebejistě: „Pane, přichází v úvahu dvě nanosekundy za dvě stě let.“ Nebudete věřit, ale chvíli jsem váhal. Koupil jsem, nosím je, naštěstí zatím fungují spolehlivě.

Až při psaní této knihy jsem si uvědomil, že závod s časem je můj velký problém. Mé dětství lze shrnout pod jeden palcový titulek: nekonečné čekání. Na co nebo na koho? Možná v dalších zpovědích v této knize dostanete podrobnější odpovědi. Proto asi potřebuji mít kontrolu nad časem. Žádné čekání. Rozumíte? Žádné! Frontu, kde jsou dva lidé, opouštím. Čekání v koloně na D1 se u mě rovná trestu na doživotí. Na schůzky přicházím s úderem první vteřiny smluveného času. Raději 34 sekund počkám před dveřmi. Přijít pozdě? Prosím? To nemyslíte vážně!!! Přijdou-li na schůzku pozdě druzí, mají šanci na stolku zahlédnout vizitku a na druhé straně dopsáno: Byl jsem zde do xx:xx, což je smluvený čas plus 60 vteřin navíc.

Jenže dostal jsem do života ženu (spoluautorku této knihy a moji manželku), pro kterou je čas nezávazné plynutí ve vesmíru. Představte si, že neumí odpovědět na tak základní otázky života, jako třeba: jak dlouho ti to bude trvat? Chci říct, že to snáším hrdinně už více než třicet let, ale ještě jsem si nezvykl. Kdyby nic, tak čas a všechno okolo něho je největší rozbuškou našeho vztahu. A tak ji podezírám z toho, že si předsevzala stejný úkol jako já, jenže v opačném směru: ať se ten druhý už konečně změní!

Čekání mne až fyzicky bolí a je připomínkou i dětství, kdy jsem byl odsouzen k čekání… k čekání… k čekání. A můj vnitřní slib z dětství má neuvěřitelnou sílu.

1.2 UŽ NIKDY nechci zažít ponižování před druhými!

Druhý slib už nikdy… se týká dávného prožitku přijetí či nepřijetí. Nebo přijetí s výhradami... Směřuje buď k odvaze, anebo ztrátě odvahy. Probouzí přiměřenou, nebo nepřiměřenou míru studu, se kterým někteří bojují i v dospělosti.

Jen málokdo si pamatuje své pocity u prvních říkanek, přednášených pro radost babičky či tety.

Ani asi nepamatujeme, když se maminky v klubu bavily o tom, jakou barvu má naše „stolička“, kolik plíneček spotřebujeme. Milosrdná nepaměť.

Horší je to s dalšími trapasy, kdy jsme s plným vědomím vnímali, jak nevyhovujeme, jak bychom měli být jiní.

S jistou mírou vzteku se vybavují vzpomínky na Pyrrhovo vítězství rodičů, když nás sejmuli třeba před spolužáky.

Kdo si dá v dětství tento slib, i v dospělosti pocítí jeho okovy:

– naučí se uměle zvyšovat svoji hodnotu, protože být takový, jaký jsem, nestačí,

– naučí se být ve své práci perfektní, aby nebyl důvod k ponižování a zesměšňování,

– naučí se dělat si ze sebe nebo z druhých krutou legraci, aby to neudělal někdo jiný dřív než on,

– naučí se vyhýbat lidem, protože v samotě nic takového nehrozí,

– naučí se dokonale vyhýbat čemukoliv, protože: kdo nic nedělá, nic nepokazí,

– naučí se dokonalejší strategii a techniky ponižování, protože na vlastní kůži zná, jak je to mocný nástroj.

Ano, ironie, znevážení, překvapení z týlu – to jsou zbraně, které umožňují vydobýt si výhodu první rány. Jak nezažívat ty potupné pocity, to rudnutí a ten roztřesený hlas? Třeba tím, že budete rychlejší. Rychlejší nebo krutější. Že najdete způsob, jak ty druhé co nejrychleji odzbrojit a paralyzovat. A je jedno v čem. Jestli ve výběru oblečení (Prosím tě, kde jsi to vyhrabal?), ve výkonu (Poslouchej, býval jsi lepší!), ve vlastních možnostech (To je brnkačka, to dá každý) nebo ve znalostech (Ty fakt nevíš, kde je Biškek? Ani co je kapybara?) A můžete si být jisti, že se pod vánočním stromkem objeví předplatné na časopis Lidé a země. No, neurazte se.

Ti, kteří mne znají, vědí, že umím být pohotový, někdy až nevybíravě. Mám potřebu se ve světle svého dozrávání i psaní této knihy zpětně za to omluvit. Zpracováváme část Sliby malých chlapců a dost zřetelně se mi vybavuje moje druhá dohoda se sebou samým.

1.3 UŽ NIKDY neukážu svoje city!

Třetí slib už nikdy... jako by zavřel cestu k lidem a lidskosti. Protože vztahy jsou doprovázeny city a prožíváním. Možná jste si všimli, že žijeme v době, kdy je lepší necítit.

Každodenní kontakt s krutostí zobrazovanou ve zprávách, v zábavě, ale třeba i mezi nejbližšími, bolí. Necítit je ochrana.

Když necítíme, nemůžeme být zraněni. To zní docela logicky!

Jenže vztahy mezi lidmi, pěstování krásna, to všechno směřuje k probouzení a kultivaci citů.

Možná si ženy zvykly, že dočkat se citu od muže, je bláhové. Možná vysílají signály, že s mužskými city neumějí pracovat.

Průšvih je, když se rozhodneme cítit. Když chceme zažívat a prožívat! Pak je potřeba mnohem větší intenzity a frekvence podnětů, aby se objevil nějaký záblesk citového rozechvění.

Malý chlapec, který zažil ve svém dětství zranění, se kterým si nevěděl rady, se do života naučí:

– stydět se za své city,

– že city oslabují, protože nad nimi nemáme kontrolu,

– raději své city ignorovat nebo umlčovat,

– zlehčovat city druhých, protože neví, jak se zachovat,

– raději nevázat, protože by se mohly probudit city.

Jak citlivý může být malý človíček, ví asi každý. Furiantsví a bezcitnost, které bývají dost účinnou maskou, jsou častokrát opravdu jen obranou.

Vzpomínám si, že jsem už jako malý předškoláček umíral láskou k Janičce, svojí školkové spolužačce. Jak mrazivé je potom vystřízlivění, když vaše poblouznění dávají starší kluci k dobru svým kamarádům. Pryč, honem pryč!, a hlavně neukázat, jak se tyto jedovaté šípy zavrtávají do rozbolavěné duše.

Nejde ani zapomenout na okamžiky, a docela mučivé, kdy jsem budoval vztah se svojí současnou ženou. Chodili jsme spolu téměř pět let. Máti to pochopitelně věděla a znala ji. Jako dnes si vzpomínám, že jsem měl co dělat oznámit jí, že bychom se chtěli po vojně v mých šestadvaceti letech vzít. „Prosím tě, a koho by sis jako chtěl vzít?“ s posměšným údivem v hlase i v obličeji mě jednou větou položila na lopatky.

1.4 UŽ NIKDY neukážu svůj strach!

Čtvrtý slib už nikdy... je otázkou odvahy k pravdivosti. Jestliže malý chlapec nebyl veden k tomu, ne že nesmí mít strach, ale že se má naučit strach zvládat, pak žije celý život ve falešném přesvědčení. Desítky nadávek, pořekadel jsou hanlivým označením toho, koho strach zkrátka přemůže. Kdo ztratí odvahu. Kdo raději předstírá, než aby se se strachem popral.

A protože strach má nejenom paralyzující účinek, ale pro některé muže i stimulující, pak se nabízí hra se strachem.

Jsme přesvědčeni, že děti mají mít příležitosti se bát. Bobříky odvahy, noční táboráky okořeněné hororovými příběhy, prozkoumávání zřícenin a jeskyní a další krutosti z dětských táborů by v dnešní době přestimulovaného bezpečí zavdaly příčinu ke stíhání.

Nemohu nevzpomenout zážitek, kdy jsem se bál, fakt bál, ale spolu s dalšími kluky jsme dělali akce, na které strašně rád vzpomínám.

V kraji, kde jsem vyrůstal, byly lomy, jeskyně a různá tajemná místa. Opředená tajemstvím předávaným z generace na generaci působila jak magnet.

Naše klučičí výpravy schované pod nálepku zdravotnického kroužku byly tajnými speleologickými výpravami do hlubin země. Hledali jsme křišťály, české granáty a za vytrvalé podpory našeho vedoucího – nadšeného speleologa – zažili fantastická dobrodružství.

Ne, že bychom se nebáli, ale učili jsme se svůj strach zvládat.

Podle slibu – není možné nechat nakouknout do roztřesené duše. Není možné odhalit před okolím svoji bezmoc. A tak – čím větší strach, tím třeba větší křik, tím více slov.

Není ojedinělé, kdy slabý muž měří svoji odvahu v oblastech, které jsou směšné. Jako by potřeboval přesvědčit sám sebe, že na tom není až tak špatně.

Vydatně v tom pomáhá virtuální svět, kde sice umí skolit stovky nepřátel, ale není schopen zasáhnout na ulici, když někdo někomu ubližuje. Považuje za zářez na pažbě být vzrušený při čtyřhodinové souloži s kráskami na porno stránkách, ale ve skutečnosti se bojí oslovit holku v tramvaji: co když se mu vysměje. Nebo si netroufne odmítnout panáka, protože by byl divný. Nebo dá kopačky přítelkyni, protože si neví rady s jejím těhotenstvím. Drobné ale nás uvádí zpět do reality.

Pokud si chlapec jako dítě slíbí: už nikdy neukážu svůj strach!, hledá způsoby, jak tomuto slibu dostát:

– naučí se být tvrdý k sobě a k druhým,

– naučí se vyhýbat se situacím, které přinášejí nejistotu, nebo dokonce strach,

– naučí se svůj strach kamuflovat, zastírat,

– naučí se deptat ty, na kterých je strach vidět,

– naučí se, že potřebuje mít stále situaci pod kontrolou.

1.5 UŽ NIKDY nikomu nic neřeknu!

Pátý slib už nikdy… vyrábí osamělé zoufalce. Našeptávače do kyberprostoru. Mít důvěru znamená mít odvahu ke zranitelnosti, k vytváření přátelských vztahů, partnerství.

Žel, domácí mazlíčci převzali úlohu lidí a stávají se možná jedinými oddanými svědky našich životů. A u psa, kočky, hada nebo plyšáka máme jistotu mlčenlivosti. Ne nadarmo se zvířata používají jako terapeutický prostředek.

Možná jste se už setkali s výtkou, že málo sdílíte své pocity, nebo neřeknete, co se děje.

V poradně je to téměř každý pár, který řeší svou krizi. Když přijdou, obvykle je už situace vyhrocená, ale tomuto stavu často předchází léta mlčení.

Léta utajeného prožívání v pomyslném „mužském bunkru“, kam druzí nemají přístup. (Ženy na tom bývají obdobně). Z jednoho prostého důvodu – podělit se o své přemýšlení, prožívání, nebo i trápení znamená mít někoho, komu lze důvěřovat. Někoho, kdo porozumí, kdo spíše naslouchá a nevyslýchá a neradí. Někoho, kdo nezlehčí, ale ani nemá potřebu litovat.

Jeden z mých nejbolestnějších zážitků se týká Vánoc.

Rodiče už byli osm let rozvedeni. S otcem jsme nebyli v kontaktu už téměř šest let. Nesměli jsme, i když bydlel v jedné obci jako my. Zkrátka mezi rodiči byla studená válka. Přesto jsme si s bráchou dodali odvahu a uprosili maminku, aby nám dovolila na štědrovečerní večeři pozvat otce s tím, že si všechno vyřídíme a zajistíme. Svolila.

Dodnes si pamatuji zcela přesně, co se dělo. Krok za krokem. Bylo přesně 18:00 a zazvonil. (Ani jsem nevěděl, že jeho přesnost mi byla předána geneticky.) Šel jsem mu plný očekávání otevřít.

V předsíni sundal klobouk a černý kabát pověsil na věšák. Vešel do pokoje přímo k prostřenému stolu, kde seděla i maminka. Pozdravil „dobrý večer“ a usedli jsme společně ke stolu.

Proběhl zažitý štědrovečerní rituál. Nikdo z nás nevěděl, jak se chovat. Ani otec, ani matka, ani my. Povečeřeli jsme beze slov. Poté jsme se přesunuli do ložnice, kde na nás pod stromečkem čekaly dárky.

Otec zůstal stát na prahu opřený o zárubně. Díval se na nás s rozpaky. Už si nepamatuji, jaké dárky jsme tehdy dostali, v té chvíli byly dárky překryté tím, že otec přišel. Po chvíli se rozloučil a já s bráchou jsme ho vyprovodili ke dveřím. Báli jsme se vůbec něco komentovat, nechtěli jsme porušit posvátnost tohoto setkání.

Po chvilince radosti nastalo obrovské prázdno. Bylo to tak neuvěřitelné, tak silné a tak krátké! Odnaučil jsem se sdílet, abych se uchránil bolesti z nepochopení a z prázdnoty. Kdo to zažil, ví, o čem píšu.

Pokud už v dětství (nebo třeba dospívání) zažije chlapec bolest ze zrady, ze znevážení touhy spojené s pocity viny, pak se v něm buduje obranný mechanismus a naučí se na celý život:

– nezveřejňovat svá přání, potřeby, touhy a cíle,

– nedůvěřovat,

– že nejjistější je být sám,

– že mlčet je nejlepší způsob, jak mít klid,

– že individualismus je prevencí zranitelnosti,

– že zvířata nebo sociální sítě jsou dost dobrou náhražkou.

Přestože všechny sliby malých chlapců jsou v určité životní etapě pomyslnou ochranou, stanou-li se životním přesvědčením, pak život značně komplikují. Průběh života nám nabízí šance tyto mapy revidovat, aktualizovat nebo zahodit. A právě cesta k osvobozenému muži nabízí tuto revizi raných vzpomínek a přesvědčení.

Osvobozený muž – stručně, jasně, výstižně

1. kapitola: 5 slibů malých chlapců: Už nikdy…!

Jen ve stručnosti nabídnu pár tipů, jak zabránit falešným slibům z dětství. Ty totiž zpočátku možná chrání, ale pak velmi komplikují život. Nemohu ani říct, že bych všechno, co tady napíšu, uměl, ne, učil jsem se. Postupně. Co tedy považuji za nutné ve výchově chlapců, aby neutíkali do bolestivých slibů sobě samým?

•Nenechej svého syna čekat, až na něj budeš mít čas – tvůj čas určuje jeho hodnotu!

•Dávej synovi takové sliby, které můžeš splnit. A tyto sliby plň.

•Dovol, ať se tvoje dítě učí, jak si poradit se životem.

-Jestli mu něco jde, oceň ho!

-Když mu něco nejde, nedělej z toho vědu! Zeptej se, ukaž mu nebo se snažte spolu.

•Tvůj syn potřebuje vědět, že ho máš rád a že ti na něm záleží. Čas od času mu to řekni.

•Nauč syna poprat se se strachem – když je moc malý, tak ho třeba měj na rukou nebo drž za ramena, když je starší, zpočátku buď s ním a pak mu dej důvěru, potom postupně svoji pomoc omezuj. Potřebuje vědět, že to zvládne! Ukaž mu, že jsi na něj pyšný – mějte nějaké smluvené gesto, to zabírá!

•Nevyslýchej – sám to pravděpodobně také nesnášíš. Spíš synovi nabídni, ať jde s tebou něco dělat a při práci si povídejte. Dozvíš se víc, než bys možná chtěl.

•Buď pravdivý, laskavý, ale i přiměřeně náročný. Dopřej mu přiměřenou námahu!

Pár tipů pro sebevýchovu mužů:

•Pokud jsi už dospělý, napiš si, které sliby sis dal jako malý kluk – zvaž, co s tebou dělají.

•Které sliby jsou v pořádku a posilují tě? Podle čeho to poznáš? Co by bylo jinak, kdybys tyto sliby zrušil?

•Které dávné sliby tě brzdí? V čem? Představ si, jak by se ti žilo, kdybys tyto sliby zrušil. Co by se změnilo?

•Co bys potřeboval, aby ses v této oblasti cítil osvobozený?

•Co umíš a můžeš to pro případnou změnu využít?

•Kdo je pro tebe inspirací a co by ti na tvůj plán řekl?

•Jak se odměníš nebo co pro tebe bude odměnou, když dosáhneš osvobození od svazujících slibů?

2.5 NEVYSLOVENÝCH TUŽEB MUŽE

Někdy je mi líto, že nemám příležitost setkávat se více s těmi, kterým se život daří. Kterým se daří plnit své potřeby muže zdravým způsobem a včas.

Traduje se, že muži myslí jen na jedno. Na sex? Nebo na dvě. Pivka? Nechci se zařadit do zástupu povrchních glosátorů mužské poloviny lidstva. V kontaktu s muži, s jejich příběhy v poradně se dostávám asi o něco hlouběji. Zejména tehdy, když se jim nedaří, nebo když nevědí, jak dál.

Velká část mužů je zatížena vědomím a výčitkami, že nedokázali zajistit rodinu. Jejich zaměstnání je nebaví a jejich příjmy jsou nedostačující.

Často také přicházejí takoví, kteří konečně dosáhli určité životní úrovně a postavení a rozpadlo se jim partnerství. Dostavěli dům – a ti, pro které to bylo určeno, odešli. Jsou pro sebe cizí.

A v poslední době se množí řady čtyřicátníků, kteří dosáhli na strop svých přání. Houževnatě šli za svým, naučili se v tom chodit, užívali si, jak to šlo, ale ani to už jim nepřináší radost. Jaksi se jim vytratil smysl života. Připadají si jaloví, bez cíle. Jsou na vrcholu a netuší, co dál.

V těchto rozhovorech se docela pravidelně dostaneme k pojmenování a definování potřeb. Všichni lidé jsou závislí na upokojování potřeb. V těch základních naplňujeme fyzické potřeby, abychom mohli vůbec existovat.

Další potřeby ošetřují psychickou stránku – abychom zažívali bezpečí, jistotu a přijetí. Abychom se mohli realizovat. A čím dál častěji se dostává ke slovu patro potřeb dlouho opomíjené až zapovězené, a to jsou spirituální potřeby. Mít životní vizi, směřovat k něčemu, co nás přesahuje, být součástí nějakého vyššího řádu.

A tady já osobně spatřuji rozklad posledních generací mužů. Jenom lehce odkážu na úvodní příběh. Šestnáctiletý mladý muž. Mohl by se rozběhnout a hltat život plnými doušky. Ale nejde to. I když se nabízí spousta příležitostí, neví k čemu. Všechno je zbytečné. Neví proč. Smutné je, že jediným obsahem a náplní života se staly drogy. A zbytečnost se rozhostila ve všech koutech jeho duše a života.

Je s podivem, že na cestě k osvobozenému mužství je definováno jen několik málo potřeb. Třebaže se autoři v některých liší, rámcově se shodují.

Když jsem hledala název této kapitoly, pak jsem si vybavovala zmiňovaná setkání. Stovky klientů – mužů a stovky příběhů. Hledala jsem společné znaky a společné jmenovatele. Třebaže vnější projevy byly více než rozmanité, snažila jsem se zachytit, kde se tyto příběhy protínají. A tyto průsečíky jsem nazvala touhami, chcete-li – potřebami.

Kolikrát si říkám, že alespoň muži mohli dostat manuál na život. Bylo by to jednodušší. Ubylo by množství experimentů metodou pokus omyl. Možná by bylo méně nešťastných. Ale je také docela možné, že by ubylo lidí, které právě tato metoda přivedla k životní moudrosti.

Přiznávám se, že označení nevyslovené jsem zvolila zcela úmyslně a záměrně. Protože jen málokdy se stalo, že by je muži deklarovali veřejně a s hrdostí. Ne, to spíše reagovali opačně: „Ale prosím vás, to já mám dávno vyřešené…!“ To, že je něco nevyslovené, neznamená, že to neexistuje. Existuje, ale ostýcháme se přiznat barvu. Použít koncept do svého příběhu, vidět ho v souvislostech a dešifrovat možné příčiny a pojmenovat důsledky.

O jaké potřeby se tedy jedná?

2.1 Odpoutat se od matky

Matka je nositelkou života. To první odpoutání přichází porodem. Pak při obvyklém průběhu života a uspořádání rodiny dochází spíše k opačnému procesu, a to je potřeba přilnutí. Dítě se prostřednictvím této vazby učí důvěřovat sobě, svému okolí a světu. Pouto s matkou je zprostředkováno nejen geneticky, ale i hormony, následně její péčí. Právě připoutání je nutné pro to, aby později mohlo dojít k odpoutání.

Co to znamená? Možná to více nastíní tyto příběhy:

Je mi 38 let. Žiju v domě s matkou a její sestrou. Sice už mi leze na nervy to její stálé opečovávání: „Máš nátělník? Vyměň se trenky! Vrať se od té slečny do desíti. Když tady bydlíš, budeš dělat, co říkám.“ Trochu psycho, ale už několikrát jsem se snažil osamostatnit, ale nedá mi to. Máma by zůstala sama a to se mi zdá divné. Potřebuje mě a přiznávám, že i já ji. Táta se na ni vykašlal, když jsme ještě byli malí, tak jsem si řekl, že tu pro ni budu.

David

Nemám, co bych o své máti řekl pěkného. Byla to prý pěkná mrcha. Odložila mě hned v porodnici, tak jsem cestoval po kojeňácích a pak jsem přistál ve třech letech v rodině. Snažili se, ale marná sláva, ten šrám tam zůstal. Teď je mi 26 let a žiju na ulici. Mám svobodu, dělám si, co chci, ale to je tak asi všechno.

Zdeněk

Dva příběhy, ale každý z jiného pólu. Chce se mi říct, jeden přesycený a druhý hladový. Oba muži jako přerostlé děti, které hledají způsob, jak se od matky odpoutat. Zní to hrozně! Ale cílem není na ni zapomenout, odepsat ji nebo vyškrtnout ze života. Cílem je dát jí ve svém dospělém životě to správné místo.

Promítám si v hlavě život mojí maminky. Ne, neměla to lehké. Zažila už od dětství tolik bolesti, že se potřebovala naučit přežít. Necítit, aby šlo všechno to strádání unést.

Jsem rád, že alespoň poslední jejího léta života jsem jí mohl projevit opravdovou, upřímnou synovskou úctu. I když život s ní nebyl úplně jednoduchý. Moc jsem nerozuměl jejímu chování, jejímu myšlení. Až teď zpětně, když už mám šedivou hlavu a i já sám si přeji, aby moji synové byli vůči mně velkorysí a mé otcovské přešlapy přijali a zpracovali.

Jenom z útržků jejích vzpomínek jsem zaznamenal, že byla desátá z deseti dětí. Její mladší sestra zemřela krátce po porodu, a tak moje maminka zdědila její jméno. Moje babička – její matka v první světové válce přišla o muže a zůstala s pěti dětmi jako mladá vdova. Z této války se vrátil muž, který si ji i s pěti dětmi vzal za manželku. Měli spolu dalších pět dětí, z nichž poslední byla právě moje maminka. Jako malé dítě vážně onemocněla a z vyprávění si pamatuji, že její rodiče už pro ni měli pořízeny šatičky a svaté obrázky do rakve. Jako zázrakem přežila a uzdravila se.

Kraj, ve kterém vyrůstala, je malebný, ale drsný. I lidé jsou zde ošlehaní větrem života, který se s nikým nemazlí. Bydleli na samotě, kde obstarat živobytí znamenalo zapojit do dřiny všechny členy domácnosti. Přežili v těchto podmínkách další světovou válku a fronta přecházela i přes krajinu, kde bydleli. Ona jako mladé, patnáctileté pohledné děvče zažila všechny hrůzy války.

Pak se vdala, několikrát se s mým otcem stěhovali a po nesouladu v manželství se rozvedli. Mamince bylo tehdy 30 let. Mladá žena se dvěma syny. Zklamaná, zrazená, osamocená v neznámém místě. Asi si zakázala cítit. Asi se zamkla do ochranného obalu nedostupnosti.

Proč to píšu? Protože mám potřebu dešifrovat její někdy nepochopitelné chování. Porozumět a přijmout ji se vším, co k ní, a tím pádem i ke mně, patří. Dívám se na její životní příběh a snažím se pochopit, že z jejího pohledu jednala nejlépe, jak uměla. Napadá mě: co když se jenom bála zůstat sama? Děsila se toho, že jí děti budou odebrány, protože jako věřící člověk je nevychovávala v duchu komunistické ideologie poplatné tehdejší době. Trápilo ji, že přestala být milována svým mužem, a bála se, aby se toho nedočkala i od svých synů? Možná se hrozila toho, že si na ni budou lidé ukazovat prstem – to je ta rozvedená, to je ta divná. Byla pak tvrdá nejen na sebe, ale i na své okolí a také i na nás, své syny.

Když zestárla, vnímal jsem stále víc a víc, že za její maskou silné ženy se skrývá rozechvělá, zraněná a zesláblá žena, která ze sebe vydala vše, co mohla, aby obstála. Za každou cenu.

Patří jí dík. Patří jí moje úcta i moje láska.

Odpoutání není jen vnější proces, který by vyřešilo odstěhování. To třeba může pomoci získat distanci, zvýšit soběstačnost, zmírnit četnost střetů. Ale neřeší to podstatu věci. Připoutání a odpoutání je psychický proces, který je podpořen postojem a emocemi.

Dá se odpoutat od něčeho, co vůbec nebylo? Vypadá to jako protimluv, ale není to tak. Mnohé příběhy potvrzují pravidlo, že dluh lidi k sobě poutá více než láska. V tomto případě mluvíme o dluhu mateřského přijetí. Postoje a emoce tento dluh přiživují: Měla se o mne starat…, měla raději mé sourozence než mě… co to je za matku…a další a další výčitky, které jako by omotávaly tyto hladové lidi.

Přemýšlím, jak uchopit příběh Davida. Také se vám zdá, že té péče je víc než dost? Že skoro dusí? A dá se vůbec mluvit o potřebě odpoutání? Sbírám citáty a jeden z nich velmi dobře vystihuje tuto situaci: Rodičovství je jediný vztah, jehož cílem je rozdělení. A jsme u toho. To je cíl, nikoli start.

K odpoutání se od matky není třeba použití mačety. Nespočívá ani v letence na Nový Zéland. Svoje rodiče díky genetice nosíme v sobě a s tím i své postoje k nim (díky výchově). Takže odpoutání je změna postoje. Proces, který mnohdy i bolí. Zejména tehdy, když se máme vzdát něčeho, co jsme nikdy nedostali.

Zdá se, že odpoutání by mohlo být v případě Davida jednodušší. Možná ano, pokud by oba našli odvahu: David k opuštění a máma k propuštění.

Nedávno jsem mluvila s matkou, která ví, že svého téměř třicetiletého syna už musí nechat jít do vlastního života. Svěřila se však, že ho pouští do nikam, kamsi, kde ho nikdo nečeká. Vyrůstal totiž bez otce, celý svět mu zprostředkovávala matka a jeho prarodiče. Ale do světa mužů zatím žádnou vstupenku nedostal.

Zdravé opuštění předpokládá několik faktorů:

– mít odvahu svým odpoutáním ublížit,

– mít odvahu k riziku jít do neznámého,

– mít odvahu uzavřít svůj příběh závislého dítěte s nerovnováhou práv a povinností,

– přijmout, co jsme dostali (dobré i zlé), a osvobodit se od čekání na to, co jsme dosud nedostali,

– vědět, že rodiče už nejsou povinni dodávat, co dosud nestihli dát.

Zdá se vám to nadnesené? Stále mějme na paměti dva základní motivy: úcta a vlastní zodpovědnost.

„Krok opuštění je iniciovaný dospělým dítětem. Potřebuje dospět k rozhodnutí a k odvaze, že uvolněním se z vazby na rodiče jim s velkou pravděpodobností ublíží. Dokonce je tento typ ublížení jedním z potřebných prvků osobnostního rozvoje. Protože rodičovství splnilo svůj cíl, když je dítě schopné se odloučit a existovat nezávisle na rodičích. Sociálně, emočně i ekonomicky.“ (Mikulková, 2015, str. 59)

Méně snadno se odpoutává či odchází mladým lidem z prostředí, kde působili jako katalyzátor. Kde měli roli tlumičů, ochránců a vyjednávačů. Nebo kde dostávali ubezpečení: „Ještěže mám tebe, jinak bych neměla důvod být“, případně: „Co já si bez tebe počnu…“. Myslet si, že odstěhování vše vyřeší, je bláhové. Je to možná jen snížení počtu příležitostí ke kontaktům, ale nic víc.

Odpoutat se od matky znamená uznat její vlastní dospělost. Není to obráceně? Ne.

Dítě, které převzalo roli být rodičem vlastnímu rodiči, mu jen málokdy důvěřuje. Málokdy má jistotu, že rodič svoji situaci zvládne sám.

Jakmile se podaří předat či vrátit rodiči s důvěrou jeho zodpovědnost a uznat jeho velikost, podaří se dospělému dítěti k němu vracet v jiné roli. Ne v roli závislého dítěte, ale také v roli dospělého, který je nyní zodpovědný za svůj život, za své názory, za svá rozhodnutí, za své úspěchy i za svá selhání.

Dost často se v roli opečovávaného rodiče ocitá právě matka. Po tomto procesu se matka dostává na jinou příčku v pořadí důležitých lidí. Přidá-li se do života partnerka, pak mnohdy soutěžení o pořadí v životě syna dělá velké problémy. A je správné, když syn obhájí, že jeho žena má přednost před maminkou. V tom se projeví odvaha k odpoutání snad nejvýrazněji.

„Dospělé děti, které žijí s trvalým vědomím nesouhlasu rodičů, nepropuštění, ať už má formu stálé péče, nebo lhostejnosti, nebo dokonce zavržení, spotřebovávají neuvěřitelné množství životní energie na sebeobhajobu.“ (Mikulková, 2015, str. 61)

Tím se vlastně postupně přesouváme k tématu zdravě propustit. Rodiče také dostávají v tomto období životní lekci. Učí se respektovat rozhodnutí svého dítěte, učí se dát mu plnou důvěru, že svůj život zvládne. Třeba po svém. Ne vždy se rodiče a dospělé děti shodnou v „životní trase“. Někdy jsou nadšení, jindy spíše ne, ale i tak jsou v jistém slova smyslu bezmocní. Rodiče se stávají spíše pozorovateli, podporovateli, případně rádci, jsou-li požádáni.

Už v předchozí knize Hlavu vzhůru, rodiče! jsem tento proces popisovala – jak zdravě opustit, což se týká dospělých dětí, a jak zdravě propustit – to se zase týká rodičů dospělých dětí. Možná stojí za úvahu oprášit význam rituálů. Dnešní společnost možná nevědomě a bez znalosti podstaty zrušila spoustu důležitých rituálů. V životě muže to znamenalo zmatek a bezhraničné splynutí bez orientace v přerodu rolí.

„Propuštění a opuštění je oboustranný proces. I rodiče potřebují projít procesem propuštění svých dětí. Vrcholem je svoboda.“ (Mikulková, 2015, str. 60)

Právě rituál propuštění i opuštění má hluboký přesah. Nabízí uvolnění, vyřešení a svobodu. Co bylo naplněno, je oceněno a přijímáno s vděčností. Co chybělo, se už nepožaduje. Dospělé děti nevyžadují od rodičů splacení emočních dluhů z dětství. A ani rodiče nežijí v pocitu viny, že by ještě něco měli svým dospělým dětem emočně nahradit nebo splácet.

Žijeme ve zvláštní době. V rámci své poradenské praxe se setkávám se stížnostmi stovek žen, které „narazily na chlapa, co za nic nestál.“ Přemýšlím, co my ženy od mužů čekáme. Ve 21. století. A také, co hledají muži dnešních dnů. Je to stále to stejné už od nepaměti, nebo se změnou kulis doby se mění i naše očekávání?

Mnozí muži, kteří se rozhodli k revizi své role a ke změně, mě poctili svou důvěrou a neostýchali se mi ukázat paradoxy svého života, že za siláctvím a vychloubáním se je často nenaplněná touha po otcově uznání, že za krutostí se obvykle skrývá strach z vlastní zranitelnosti nebo zranění, že za zdánlivou netečností a lhostejností se maskuje nejistota a strach ze selhání, že za závislostí jakéhokoliv druhu je obvykle schováno tápání v otázce vlastního směřování, a v neposlední řadě, že podstatou honby za úspěchem v jakékoli oblasti je potvrzení vlastní hodnoty.

Ač jsem žena a matka tří synů, jsem stále více přesvědčena, že jako matky máme obrovský vliv na směřování našich synů. Čím? Tím, jaký postoj zaujímáme k jejich otci. Tím, jaký obraz o mužství, o mužích jsme zažily jako dcery, jaký jsme převzaly nebo jaký vytváříme a prezentujeme. Tím, jak chápeme odlišnost mezi muži a ženami, a zda jsme schopné tuto odlišnost ctít a dokonce podporovat. Tím, jaký postoj zaujímáme my ženy jako manželky, družky, tím se významně podílíme na rozvoji svých mužů/partnerů.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hlavu vzhůru, chlap(c)i!.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.