© Petra Soukupová, 2017

Cover art © Tereza Ščerbová, 2017

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2017
(elektronické vydání)

ISBN 978-80-7577-439-2 (PDF)

ISBN 978-80-7577-440-8 (ePUB)

ISBN 978-80-7577-441-5 (MobiPocket)

MY DVA SPOLU

Přijdu ze školy domů a tam mamka odchlupuje tričko takovým tím válečkem.

Ahoj, maminko, řeknu a ona se na mě podívá hrozně naštvaně a řekne: To fakt nevíš, že když dáš kalhoty do špíny, tak musíš vyndat kapesníky? Koukej. A já koukám, všechno černý prádlo s malinkejma kousíčkama papírovýho kapesníku.

Ale já to udělal.

No, neudělal.

Ale od toho jsi přece maminka, abys to po mně zkontrolovala.

A mamka se na mě podívá a už vidím, jak se jí smějou oči, a proto je nejlepší na světě, protože se na mě začne smát a řekne, že to je pravda, ty jsi úplnej génius, co? Ale já vím, že to myslí vážně, že takováhle odpověď se jí líbila, že má ráda, když jsem chytrej, i když si neumím vyhodit papírový kapesník z kapsy.

I když ohledně zapomenutých kapesníků jsi jenom hloupý děcko, dodá a já řeknu, no právě.

A ona válečkuje dál, ale já vidím, že má vztek, podle toho, jak s tím válečkem zachází.

A pak jdu něco vyhodit a v koši je černý oblečení, s těma bílýma ďubkama. Vytáhnu jeden kus, pod tím je totiž další a ještě jeden, a ten první kus je moje triko s lebkou, chvíli na to koukám, ale pak ho tam hodím zpátky a nahoru hodím kelímek od jogurtu, co jsem právě snědl.

Nebo: Děláme domácí úkoly a já v sešitě vyplňuju, že bratr je někdo, kdo má stejnou mámu a tátu, a že švagr je někdo a tak dále, a najednou mamka zabodne prst do tý vedlejší stránky, kde je napsáno „Moje rodina“ a pak: „Moje máma je…“ a prázdný místo, kam jsem napsal „Hana“ a „pracuje jako…“ a prázdný místo, kam jsem napsal „herečka“, a pod tím je „Můj táta je…“ a tam jsem napsal „Jan“ a „pracuje jako…“ a tam jsem napsal „nevím“ a to mi paní učitelka zakroužkovala, jakože jak je možný, že nevím, co dělá můj táta.

Co to je, říká mamka, co to je za příšernou blbost?

Krčím rameny.

Řekls jí něco?

Vrtím hlavou, co bych měl říkat, když opravdu nevím, co dělá můj táta. Nikdo se mě neptal, jak to přesně je, takže jsem to nemohl vysvětlit.

A mamka škrtne celej ten řádek, vlastně ho přeškrtá, že skoro není k přečtení.

Tak, a je to.

Jestli ti něco řekne, tak jí řekni, ať mi zavolá. On není žádná tvoje rodina, copak dneska je to taková samozřejmost, maminka a tatínek? Mamka říká tyhle dvě slova schválně hrozně protivně, co kdybys měl třeba dvě mámy, proč to tisknou, jako kdybysme žili v minulým století, úči…

Dívám se na mamku zmateně, jak jako dvě mámy, nechápu, jak to myslí, teda teď už to samozřejmě vím a třeba Kuba to tak má, jeho mámy jsou lesby.

Mamka se usměje. Dáme si k večeři špagety?

Hana potkala Jana úplnou náhodou, kamarád kamaráda, hluboký oči a krásný tělo, chodil to léto pořád bez trika a byl vtipnej, měl velký kouzlo, choval se k ní jako ke královně, a pak zas jako by ji neznal, byla mladá, tohle ji přitahovalo, temnej kluk, věčně bez peněz, opilí si slibovali lásku nadosmrti, střízlivej se nikdy neozval, každý to zažil, všichni věděli, že to léto tahle láska nepřežije, ale ona si pořád říkala, že jo, dávali si pozor, ale hodně pili, zpožděná menstruace. Když mu řekla, že čeká dítě, věcně to odkýval, jasně, budou teda spolu, ale pak odjel domů na Moravu a měsíc se neozval, pak se zase objevil, ona nemohla pít, bylo to divný setkání, osm měsíců na to smířit se s tím, že to nevyjde, že je na to sama, všechny ty řeči rodičů a vůbec všech, všechny ty lítostivý pohledy, všechny řeči kamarádek, jaký hry zkoušejí, a jejich účastný pohledy, no jo, ty si teď asi dáváš pauzu. Sama v porodnici, nepřijel, když se měl Viktor narodit, přijel až za pár dní, smrděl chlastem, k miminu byl něžnej, peníze jí dal, tak málo, až to bylo směšný, stejně ho pořád milovala, stejně si pořád myslela, že to nějak půjde, když ho uviděla, ale za tři dny byl zase pryč, první rok Viktorova života pár takových setkání, pořád spolu spali, ta vášeň tam byla, a taky všechny ty rozhovory, co s nima bude, já s tebou nechci žít, nejsi žena pro mě, to naprostý nepochopení, ta největší vzdálenost, jaká může mezi lidmi po sexu být, než jí řekl, že čeká dítě s jinou a budou se brát. Pak mu řekla, že v jejím bytě už přespávat nebude, taky brečela.

Já jsem ti to říkala, řekla jí pak máma.

Ale máš Viktorka, to je hlavní, řekla taky.

Viktor zná jeho jméno a viděl ho v životě celkem třiatřicetkrát, naposledy před půl rokem procházka v březnové zasněžené Praze podél vody, jeho dvě malé dcery, osmiletá a pětiletá, hází labutím staré pečivo. Viktor se jí držel za ruku, tak moc z toho byl nejistý, jinak už ji za ruku nechytne nikdy, a jak držela tu jeho ručku, cítila takový štěstí, oni dva jsou jediný, na čem záleží. Přitom si s Janem povídala jako s náhodným dávným známým, což vlastně taky jsou. Zašli do kavárny a vypili kávu, děti horkou čokoládu.

Jan pracuje jako výzkumný archeolog.

Hana každé jejich setkání potom doma obrečí.

Nebo: v druhý třídě máme napsat něco o svojí rodině.

Moje rodina je mamka Hana. Je herečka a hraje v divadle a trochu v televizi. Pak mám babičku a dědu. Bydlí na vesnici. Děda rád spí a babička peče koláče. Mám ještě tetu a strejdu a dvě sestřenice, ale jsou to holky, mimina. Chtěl bych zvíře, ale už mi umřely dva křečky, tak mamka už zvíře nechce.

Tátu mám, ale není s náma. Má jinou paní a malý děti, a mně to nevadí. Není moje rodina.

Hezký, řekne mamka tak, jako by říkala pavouk.

Vadí ti, že chci pořád zvíře?

To taky. Ten minulej umřel, protožes na něj zapomněl.

Ty taky!

Můj křeček to nebyl, truhlíku.

Neříkej mi truhlíku.

No jo.

Mlčíme.

Spíš tam příště o tátovi nepiš nic.

NESTANE SE TO

Viktore, řekla mi mamka, a tak mi říká, když jde o vážný věci. S tebou už to takhle nejde. To říká mamka často. Taky říká, proč jí to dělám, ačkoliv já to samozřejmě nedělám jí. Taky říká, že jestli to takhle se mnou půjde dál, tak se bude muset něco změnit. Co jako změnit, ptal jsem se jednou a myslel jsem, že mamka myslí, že mě dá na jinou školu. To je mi jedno. Hrát online s Ondrou a Karlosem můžu tak jako tak, tak co, a ven pak odpoledne můžeme jít normálně, i když bysme byli na jiný škole.

A mamka na to neřekla nic, protože to nemyslela vážně, ona takovýhle věci říká, protože tohle prostě mají rodiče říkat, i když taková není, si teda myslím, třeba že děti nemají celou neděli ležet na gauči a koukat na filmy a jíst jenom pizzu a k večeři zmrzlinu se šlehačkou, a to s mamkou někdy děláme a je to naše hrozně skvělá chvilka, uděláme si na gauči hnízdo, což znamená z polštářů a dek, a pak si pouštíme jeden film za druhým, jeden vybírám já, jeden ona, ale když vybere něco, co mě nudí, tak to samozřejmě můžeme změnit, nebo si chvíli hraju na kompu a pak se k ní zase vrátím.

Akorát pak někdy večer nemůžu usnout, myslím, že je to tím, jak mi v mozku pořád běží všechny ty filmy a mozek jakoby nemůže usnout, ale mamka říká, že je to tím, že jsem nebyl vůbec venku a že mám přebytek energie, a že příště, až bude mít volno, půjdeme třeba do bazénu. A pak někdy jdeme do bazénu, kde je to taky super.

Takže dneska pozdě odpoledne, zrovna jsem seděl ve svým pokoji a hrál jsem na kompu a šel jsem se jenom vyčurat, tak jsem viděl mamku, jak sedí v kuchyni u stolu a kouří. Měla otevřený okno a v kuchyni byla zima, mamka skoro nikdy v bytě nekouří, jenom když se něco děje anebo v noci, když já už spím.

Ono je to totiž tak, že mamka přes den moc často v bytě není. Někdy ji nevidím celej den, jenom ráno, když jdu do školy. No ale dneska tu je, protože jí volali ze školy a ona kvůli mně musela zrušit zkoušku, a je naštvaná i kvůli tý zkoušce, i kvůli mně.

Tak jsem chtěl jenom zase rychle projít kolem kuchyně pryč, ale mamka típla to cigáro a řekla: Počkej, pojď sem.

A pak vstala, popelník dala za okno a okno přivřela.

Je tady zahuleno, řekl jsem, abych tam nemusel, i když o ten smrad z cigaret mi vůbec nejde, to je mi jedno. Zkoušel jsem kouřit, už víckrát, a nechutná mi to, ale někdy, když mě mamka v noci přijde zkontrolovat, tak voní svojí voňavkou a taky těma cigeretama a to mám rád.

Dobře, tak já jdu za tebou, řekne mamka a jde za mnou.

Sedne si na moji druhou židli u stolu, kterou nikdy nepoužívám a která mi jenom překáží, ale zase na ní sedí návštěva, která se může koukat, jak hraju na kompu. Někdy přijde Ondra nebo třeba Nik.

Tak co mi k tomu řekneš, řekne mamka docela mile.

Promiň.

To nestačí, Viktore. A nestačilo by to, ani kdybys to řekl doopravdy a ne jenom proto, abych tě nechala.

Podívám se na mamku, jak to myslí, nevím, oči se jí nesmějou, ale já se pro jistotu usměju, vím, že se usmívám hezky, vím, že když se tvářím úplně jako blbeček, tak mají dospělí pocit, že jsem hrozně hodnej.

Moc se neusmívej, řekne ale mamka, která to všechno ví. Chápeš, že i bez týhletý věci už jsi měl tu dvojku z chování skoro jistou?

Vím to, a tak neříkám radši nic.

Takže teď už ji prostě máš. V pátý třídě.

Pípne mi čet, trochu se otočím, abych se kouknul, kdo mi píše, a mamka v tu chvíli vstane a vypne mi komp natvrdo, což mě pěkně naštve.

Ty vole, mami, řeknu, než si uvědomím, že jsem to zase přehnal, a taky jo, mamka mě plácne po tváři, tomu se asi nedá říkat facka, mamka mi neumí dát opravdovou facku, ale o to nejde, sice mě to nebolelo, ale nejsem malej, aby mě mamka fackovala.

Podívám se na ni tak, aby viděla, že jsem fakt dotčenej, ale nevydržím to, mamka se někdy dívá tak hezky, tak měkce, že prostě nemůžu dělat nic. Chvilku se na sebe díváme. Moje mamka je nejkrásnější na světě, a to neříkám jenom proto, že tohle si o svý mámě myslí každý dítě, vlastně je srandovní, že si tohle myslí o svý mámě i Vojta, přitom jeho máma je stará, tlustá a hnusná, ale já to říkám proto, že moje mamka je doopravdy hrozně krásná, protože je mladá a hlavně proto, že je herečka.

Promiň, řekne ona, ale tohle fakt nejde.

Ty taky promiň, řeknu já, aby věděla, že chápu, že takhle s ní mluvit nesmím, i když myslím, že v právu jsem já, a ne ona. Ale řeknu to hrozně opravdovým tónem.

Já už to neudělám.

Prosím tě, neříkej to, když to nemyslíš ani trochu vážně.

Ne, fakt.

Nevím, co mám říct, jasně že už nikdy neudělám, že bysme s Jonášem a Ondrou shodili Martina ze zábradlí, což je věc, kvůli který musela dnes mamka do školy. On totiž Martin spadl dozadu a rozkousl si jazyk a teklo mu hrozně krve, a možná se i uhodil do hlavy, ale to nebylo naschvál. On si začal a já za to nemůžu, že je slaboučkej jak holka, ještě víc než já, a nic nevydrží, tak má teda držet hubu, ale on si na nás dovoluje. Taky je jasný, že ještě udělám moc věcí, který mamku naštvou a učitelky taky.

Viktore, já jsem mluvila s babičkou a už jsme to asi vymyslely.

Jako co?

Jak se řekne babička, tak tam bude nějakej problém, protože s babičkou je vždycky nějakej problém.

Nastoupíš do školy tam.

Kam jako?

Tam, v Rybný.

V jaký Rybný?

No v jaký asi, v naší Rybný, u babičky.

Chvilku nevím, co říct, to je přece nějaká blbost, to nejde, jak bych jako mohl chodit do školy tam, vždyť je to hrozně daleko od Prahy, jak bych tam asi jezdil? Mamka mě vidí, jak se tvářím.

Budeš bydlet u babi, řekne.

Jedna věc je, že bych chodil na jinou školu tady v Praze, a jiná věc je, že bych měl bydlet úplně jinde, asi tak sto padesát kilometrů od Prahy, tam není ani mekáč a ani nic, jsou tam jenom potraviny, nikoho tam neznám a babička nemá dobrej internet a je hrozně přísná a vůbec mě nemá ráda, a hlavně tam nemám žádný kámoše, takže řeknu mamce, že to teda nikdy.

Už je to domluvený, řekne mamka.

Ne, ne! Nepojedu tam, nikdy a nikdy.

Viki, já na tebe prostě sama nestačím.

Ale dyť já nic nedělám!

Před měsícem jsi v obchodě ukradl sluchátka! A dneska tohle!

Ty sluchátka, to byla taky pěkná nespravedlnost, protože já jsem si je koupil, stály tisícovku a to je hodně, ale přestaly fungovat a ta prodavačka mi je nechtěla vyměnit, tak co jsem měl dělat, mohl jsem si říct mamce o další peníze, ale ta prodavačka se na mě koukala tak, že jsem to v tu chvíli musel udělat, viděl jsem jí v očích, že si myslí, že jsem jenom malej hajzlík, kterej na takový sluchátka nemá nárok. A vzpomněl jsem si, že Ondra říkal, jak je to snadný, že si člověk jenom musí dát bacha, aby ho neviděla ochranka toho obchodu, a že on takhle jednou ukradl nějakou hračku, když byl menší. A tak jsem to udělal, ty sluchátka jsem vybalil z krabice, a pak mě stejně chytil takovej chlapík, kterej tam obhlížel vysavače a vypadal úplně nenápadně, vůbec jsem ho nepodezíral, že by mohl bejt hlídač.

Zkoušel jsem mamce vysvětlit, proč jsem to musel udělat, ale nepochopila to. A ještě mi řekla, že když s těma sluchátkama pořád vztekle házím, tak ať se nedivím, že přestaly fungovat, a pak mi taky zarazila kapesný na čtrnáct dní.

A mezitím ještě ta sova, do háje, Viki, ty jsi jak šílenec.

Musím se pro sebe usmát, protože ta sova byla skvělá, v naší škole je vycpaná obří sova, v takovým výklenku, samozřejmě že ten výklenek je hodně nahoře, takže k tý sově nikdo nemůže, stojí tam s roztaženýma křídlama, je to znak moudrosti. A nedávno se v naší škole něco opravovalo a jednou jsem šel v hodině na záchod, to já dělám často, učitelky si myslí, že jsem možná moc stydlivej nebo divnej, a lidi ze třídy si to myslí taky, ale já hrozně rád chodím tou tichou školou. A jak jdu na ten záchod, tak vidím, že v tom samým patře, kde je ta sova, stojí vysoký štafle. A tak jsem napsal Ondrovi, ať přijde taky, a on po chvíli přišel, úča ho nechtěla pustit, když už jsem byl pryč ze třídy já, tak musel hrozně předstírat, jak se mu chce na záchod. A nejhorší je, že já fakt musim, dodal Ondra, a tak jsem šel s ním a mezitím jsem mu řekl, jak to uděláme, a pak jsme tu sovu vyndali z výklenku, já stál nahoře na štaflích a Ondra o pár stupínků pode mnou a já mu ji podal a pak jsme ji pustili ze čtvrtýho patra v tom prostoru mezi schodištěm, aby letěla. Bylo to vymyšlený, protože tam je na úrovni prvního patra síť, taková jako na ozdobu, jsou tam na ní přidělaný výkresy a nějaký papírový věci, a my jsme si mysleli, že ta síť tu sovu zachytne, ale překvapivě nezachytla, sova tu síť strhla, spadla na zem a rozbila se.

A pak bylo jasný, kdo to byl, i kdybysme to video, jak ta sova letí, na internet vůbec nedali.

Nesměj se, ta blbá sova tam byla skoro sto let, řekne mamka a já v tu chvíli vím, že si rozumíme, že ji to vlastně taky pobavilo, ale protože je dospělá, tak musí dělat, že jsem hroznej, ale stejně se na ni radši podívám smutně.

Mami, že tam nemusím? Že je to jenom sranda?

Chvíli neříká nic. Třeba to jen tak řekla, aby mě postrašila. Což se jí povedlo. I když už několikrát předtím mi říkala, že půjdu na jinou školu anebo že mi najde opravdovou hlídačku, která na mě bude dohlížet, anebo že nechá svý práce v divadle a bude se věnovat jenom mně nebo že mě pošle do internátní školy, ale to byl jenom vtip a myslím, že nic takovýho už neexistuje.

Že jo, mami?

Musíš.

Maminko… já se budu snažit, fakt, já… třeba nebudu vůbec hrát na kompu.

Dívá se na mě, jenže to slibuju pokaždý. Co mám slíbit jinýho, když nic jinýho nedělám tolik.

Budu zase chodit do toho sboru, zkusím.

Do sboru jsem přestal chodit loni, protože je to hroznej opruz, ale vím, že mamka by chtěla, abych tam chodil, protože zpívám dobře a je škoda to nevyužít, říká ona a všichni souhlasí, že to jo, pokaždý mám sólo na každý školní akci, pokaždý vidím ty pohledy, pokaždý hledám mamku očima, a ona tam někdy není a někdy jo.

A já vím, že mamku hrozně štve, že tu sedím sám všechny odpoledne, teda kromě čtvrtka, to chodíme s Nikem na lezení, ale minule jsme tam nešli, šli jsme jen tak do Stromovky. Přemýšleli jsme, jestli necháme rozjet mince vlakem, ale pak nám to přišlo pro malý děti, tak jsme seděli na opěradle lavičky, plivali na zem a dali si cigaretu, nebo spíš to jenom zkusili, bylo to hnusný, tak jsme si radši koupili a snědli každej dva nanuky.

Mamka zavrtí hlavou. To nemá cenu, řekne. Nech toho, tohle všechno říkáš pořád. A nikdy nic nesplníš. Už je to rozhodnutý, už se o tom nechci bavit.

Já se o tom chci bavit!

Tady ale už není o čem. Takhle to dál nejde, já tě nezvládám, už takhle nemám čas…

Co to znamená už takhle?

No… že na tebe nemám čas, tolik času, kolik bych chtěla.

Ale proč říkáš už takhle?

Mamka zaváhá, mlčí.

Ty někoho máš? zeptám se. Proto na mě budeš mít míň času?

Zavrtí hlavou a udělá takovej ten pohled, jakože úplná blbost, tomu pohledu věřím, kdyby mamka někoho měla, určitě by mi to řekla, řekla mi o Mirkovi i o Tomášovi, když s nima chodila, a řekla mi i potom, když s nima chodit přestala.

Díváme se na sebe, vůbec nechápu, že by mi to mohla udělat, že by mě poslala do blbý vesnice, kde jsou samí cizí lidi, k babičce, která mi taky připadá cizí.

Mami, ale já to tam nesnáším.

Vrtí hlavou. Jenom jsme tam málo jezdili.

No právě!

Viki, já vím, že se teď zlobíš. Ale já už fakt nevím, jak to udělat jinak. To bude dobrý. Uvidíš, že to zvládneme.

Ale já nejedu, řeknu a otočím se od ní, nasadím si svoje starý sluchátka a zapnu komp, aby věděla, že už se s ní o tom dál bavit nebudu, ale je mi trochu divně, protože ona je dneska jiná, divná, jako by se něco změnilo, jako kdyby moje mamka byla najednou tak nějak daleko.

Ona tam ale dál sedí, docela dlouho se vydržím nepodívat, co dělá, ale když pořád neodchází, tak se otočím, sedí tam a hrozně se snaží nebrečet. Rozbrečím se taky.

A najednou cítím, že se nemůžu nadechnout, a to se mi stává, jenom když jsem v hrozným stresu, vím, že to přejde, ale v tuhle chvíli se o tom nedá přemejšlet, já popadám dech a hrozná panika, mami, mami, a mamka mě chytne a říká, dýchej, v klidu dýchej, a drží mě a já po chvilce cítím, že už se zase můžu nadechnout a že je to dobrý.

Mami, já nikam nepojedu, že ne?

Ještě chvilku mě drží, pak vstane.

Musím jít do divadla, už takhle jsem to všem zkomplikovala.

To není divný, co teď říká, to je naopak úplně normální, že prostě musí jít. Přesto jdu za ní a sleduju ji, jak si bere do kabelky jablko a nějaký papíry, jak si namaluje rtěnkou pusu a jak si oblíká kabát a šálu a boty.

Ale mně je špatně!

Jak špatně?

Nevím, je mi blbě od žaludku.

Jedl jsi?

Pokrčím rameny, nemyslím, že mám hlad, je mi blbě z toho, že mi mamka řekla takovou věc.

Tak se najez.

To není z hladu! zakřičím na mamku.

Miláčku, tak se uklidni. Znovu mě obejme. Vem si něco k jídlu a ničeho se neboj.

Jak se nemám bát?

Nevím, mysli na to, jak se nebojíš, když děláš nějakej průser, třeba.

Odtáhnu se od ní. Už jsem zase naštvanej, ne smutnej.

Lepší?

Ne! řeknu schválně.

Až budeš v divadle, tak se zase budu dusit, řeknu taky schválně, aby věděla. Podívá se na mě shovívavě. Kocourku, nech toho.

A dál pokračuje v těch přípravách na odchod. V tu chvíli ji nenávidím, jak si klidně jde pryč.

Podívá se na mě a chce odejít v dobrým a asi udělat nějakej fór, třeba mi otisknout pusu na čelo, ale já udělám krok dozadu. Doufám, že se na ni koukám tak, aby bylo jasný, že ať řekne cokoliv, tak je to jedno, úplně jedno, protože já tam chodit nebudu.

Přijdu pozdě. K večeři si objednej pizzu, chceš?

Chci, ale vím, že dneska je to ještě víc cena z lítosti.

Pusu si nedáme, nejsem malej. Slyším, jak na chodbě klape podpatkama a pak nastupuje do výtahu. Zvuk, jak odjíždí výtah. Někdy se koukám oknem, jak mamka odchází ulicí. Někdy se otočí a zamává mi. Dneska to teda ale schválně neudělám a jdu rovnou ke kompu.

Najednou, nevím přesně proč, musím vstát a podívat se z okna, abych mamku viděl, aspoň v dálce, najednou mi to připadá nejdůležitější na světě. Vrhnu se k oknu, ale ona už je pryč.

Běžím do chodby, obuju si boty na ven a bez bundy běžím k tramvaji. Ale mamku už nezahlídnu. Zase nemůžu dýchat, ale teď je to tím, že jsem běžel moc rychle.

Vrátím se domů a pustím si na kompu první věc, co mám na youtubu. Jenom aby nebylo ticho. Pak hraju dál, až do devíti.

Potom sním balíček sušenek a zapiju to mlíkem. Je mi zase trochu blbě, ale to je tím, že jsem v bytě sám. I když si nechám všude rozsvíceno a taky hraje televize, cokoliv, aby tu nebylo ticho, a nemusím si čistit zuby a můžu bejt vzhůru, do kolika chci, i tak mám radši večery, kdy tu mamka je.

Ale teď jdu hrát. Přihlásím se na čet. Ondra se ptá, co je, kde jsem tak dlouho. Nic mu neřeknu. Protože nevěřím, že se to stane.

V ten moment, kdy se zabouchnou dveře, se Hana chce otočit, vrátit se a říct mu, že nikam nepojede, že ho přece nedá, že to nevydrží, jak se na ni dívá, protože jediný, na čem záleží, je, že on ji má rád. Cítí slzy v očích, ale rozbrečet se nemůže kvůli řasence, rychle mrká, nevracej se, mechanicky dojde k výtahu, výtah je na jejich patře, to je dobře, může rychle odejít, musí rychle odejít, aby to nevzala zpátky, je to domluvený a je to tak správný, pro všechny je to řešení, takhle to dál nejde, ona přece dělala, co mohla, a nejde to, nezvládá to, nezvládá to čím dál víc, mateřský selhání, pohledy učitelek, je moc mladá a možná v Blesku viděly její fotku z večírku, ale svýho syna miluju nade všechno, už jsem kvůli němu přišla o tolik vlastních šancí, a teď, teď to můžeme vyhrát všichni.

Musíš bejt tvrdá, řekla jí máma. Jinak to nezvládneš. A ona je dobrá herečka, byla tvrdá, chudák Viki, takhle s ním ještě nikdy nemluvila.

Ve výtahu si zkontroluje líčení a řekne si svoji nejmilejší větu, kterou teď říká, je to poslední věta Gabriely, než odejde od svýho muže: „Všechno už bude jenom lepší.“ Hana ví, že to je klišé, je to nicneříkající prázdná věta, ale ona ji umí říct tak, že z toho budou mít všichni husí kůži, to si teda pište, řekne si ji nahlas, vteřinka toho pocitu, že na to má, že je fakt dobrá, z výtahu vystupuje uklidněná, na Viktora už nemyslí, ne že by ho neměla pořád někde vzadu v mozku, při každém pohledu na každého kluka jeho věku, kterého potká, nebo vlastně každého kluka jakéhokoliv věku, když byl ještě takhle maličký, ježiš, bude za pár let opravdu takovýhle? Ale už nemyslí na ten rozhovor, teď se potřebuje soustředit, na zkoušku se život netahá, jsem Gabriela, můj muž mě nemiluje a já sbírám odvahu k odchodu. Nejsem Hana, nemám Vikiho, mám jenom sama sebe a musím se ubránit tomu špatnýmu vztahu, chlapovi, co mi občas dá facku, jde jenom o mě.

V tramvaji sleduje ženy středního věku, odhaduje, která se svýho muže bojí, která je spokojená, sleduje jejich pohyby, jejich pohledy, to je Hanina oblíbená hra, lidí je vždycky dost, i když spousta z nich nedělá nic a jen beze slova sedí a čumí, pořád je dost dalších, které může pozorovat. Dvouletý chlapeček, ošklivé dítě, Viki byl vždycky nádhernej, chvilku sleduje to dítě a jeho matku, ne, tahle spokojená není, na chlapce teď zle zasyčela, i když se hned zase usmívá.

Haně pípne zpráva na mobilu, na uzamčené obrazovce rozesmátý Viki s chybějícími zuby, je s ní pořád, můj chlapeček, přejede prstem displej, Viki zmizí, píše Daniel. „Večer Blue?“ Hana odpoví okamžitě: „Hraju, pak se ozvu.“ Přidá srdce.

ZVEDÁ SE VÍTR

Když jsem malej, někdy se v noci probudím, a i když mi u postele svítí lampička, tak jdu za mamkou do ložnice a lehnu si k ní, ona mě jenom pustí pod svoji vyhřátou deku a já spím dál, a dokonce si někdy ráno ani nepamatuju, jak jsem tam šel. A jednou mi mamka řekne, že už bych toho mohl nechat, protože už přece nejsem mimino, a že ji pak kopu a ona se špatně vyspí, a i když je to dvojpostel, tak já se na ni hrozně navaluju. Jenže já se v noci probudím a nepřemýšlím nad tím, jenom vstanu a jdu. Mamka mě naučila si večer v pokojíku uklidit malý hračky, abych na ně v noci nešlápl, protože jednou jsem na něco šlápl a hrozně to bolelo a já jsem začal řvát a mamka přiběhla a křičela: Co se ti stalo? Viki, co je!? A pak mi vynadala, že jsem ji vyděsil.

A jednou dojdu k ložnici, dveře jsou zavřený, tak vezmu za kliku, ale je i zamčeno, to nechápu, mamka se nikdy nezamyká, lomcuju klikou, najednou slyším, jak mamka odemyká a otvírá a řekne, pojď, lehneme si k tobě. A vede mě pryč a já vidím, že na posteli leží nějakej chlapík, a řeknu, ne, já chci do tvý postele, ale ona mě drží, nech toho, pojď.

Ať jde pryč, ať jde pryč, začnu teprve teď křičet.

Mamka mě popadne do náruče, klid, Viki, nekřič, a to už se ten chlapík zvedne a rozespale kouká, co se děje, a já křičím, jdi pryč, a on se začne sbírat a mamka říká, hele, radši jdi. Chlapík se zvedne a začne se oblíkat, zakrývá se, ale vidím mu i pindíka, a mamka mě položí na zem, jsi hrozně těžkej, a já jdu rovnou do tý postele a lehnu si tam.

Chlapík odejde, ani pusu si s mamkou nedá, slyším, že se obouvá a pak klapnou dveře. Mamka si lehne ke mně, spíme, jo?

Ráno mi řekne, že to byl Marek.

Při snídani se ptám, jestli ještě někdy přijde.

Nevím, tobě by to vadilo?

Jo.

Proč?

Protože v tvý posteli chci spát já.

Ty máš svoji postel a já ho mám třeba ráda.

Máš ho ráda?

Nevím ještě.

Ale mě máš ráda, ne?

Tebe mám nejradši, bez ohledu na to, jestli tady Marek někdy bude spát.

Jestli mě máš nejradši, tak ať už tu nespí.

Mamka se směje, ale já to myslím vážně.

Dobře.

Tak řekni, že už tu spát nebude.

To víš, že ne.

Ale spí. Příště už ale nedělám scénu a nechám se odvést do svý postele, mamku ale nepustím, musí zůstat se mnou.

Pak nás s mamkou vezme na výlet. Chová se ke mně pěkně a nosí mi věci. Snaží se se mnou hrát na kompu. Není špatnej, hraje dobře, a dokonce má na mobilu sám od sebe nějaký hry. A má pěkný auto, kabrio. Dokonce už je to mezi ním a mamkou takový, že můžu přijít do ložnice a lehnout si mezi ně.

A pak zase zmizí.

Eva už budík nepotřebuje, vždycky, každé ráno se probudí několik minut před ním, přesto ho má pořád nařízený. Pak chvilku leží, je to chvilka, kterou má v klidu pro sebe, pokud včera usnula moc brzo, ještě přemýšlí, co přesně dnes upeče, i když je pravda, že sled koláčů a kišů se ustálil podle dnů, vždycky jeden sladký a jeden slaný, jen tu třetí věc, tu si Eva volí podle sebe a snaží se pořád vymýšlet něco nového, ale ono to není lehké, není toho tolik, co se stihne udělat za ty tři hodiny, a potom třeba některý koláč lidem moc chutná a ten pak Eva opakuje.

Ale dnes na koláče nemyslí. Dnes je ten den, kdy mu to má Hanka říct. Ale ona to neudělá, určitě se to zase odloží, přestože Eva šla za ředitelkou a všechno domluvila, teď tam bude muset jít znovu a omlouvat se za něco, za co nemůže, protože Hanka to nechá na poslední chvíli, až už nebude zbytí, protože do tý doby nedokáže Viktorovi nic poručit, má ji omotanou kolem prstu.

Budík zapípá a Eva ho během vteřiny vypne. Dřív to byl naučený pohyb, rychlý, aby zvuk nevyrušil Jindřicha. I když to si asi Eva jen myslí, Jindřich by se probudit nenechal, i kdyby budík zvonil minutu, jen by se vždycky převalil na druhý bok a zabalil se ještě víc do deky, vždycky tohle udělal, když ho ve spánku něco vyrušilo, třeba Evin záchvat kašle, v zimě trpí na průdušky. Jindřich byl v posteli jako obří larva, po chvilce začal zase chrápat.

Když býval Viktorek u nich, Jindřich si vždycky musel lehnout na gauč vedle, aby ho nebudil, ona ale s Vikim spala v jedné místnosti vždycky, i když ji rušil, i ve spánku byl divoký, hrozně sebou házel, vykřikoval, často se probouzel zmatený a plakal. To si pak Eva lehla k němu pod peřinu a čekala, až usne, a přitom se dívala, není moc hezčích věcí na světě než spící dítě.

Eva tedy vstane, cestou do koupelny zapne troubu, v koupelně rychle převléknout, je tam zima, ale ona se brzo ohřeje, prozatím ale radši svetr. Podívá se na teploměr za oknem. Je těsně nad nulou. Někdy už přes noc mrzne, za chvíli je zima. Do té doby musí být zahrada hotová na zimu. Dny se krátí a na zahradě je pořád strašné práce. Ale teď na to nemyslet, teď se soustředit na koláče.

Začne dělat těsta, pak připravit jablka, spařit špenát, nastrouhat sýr, rozmixovat tvaroh, péct. Tyhle tři hodiny jsou její čas, nikdo ji nesmí rušit a ona se od nikoho rušit nenechá. Za ty čtyři roky, co tohle dělá, už je z toho rutina, ani by ty suroviny nemusela vážit, ale pro jistotu je dobré to udělat, věci se mají dělat správně, peče se podle receptu, ne od oka.

Dnes udělá štrúdl, teď na podzim je hodně oblíbený a jednoduchý, pak udělá kiš s kozím sýrem a se špenátem, ten mají lidi nejraději, to Eva nechápe, kozí sýr je jí odporný, jen jednou tenhle svůj kiš ochutnala, aby věděla, co ti lidé dostávají, ale ta odporná pachuť kozího chlívku ji donutila rozžvýkané sousto vyplivnout. Jindřich měl ale tenhle koláč rád, takže tak jednou za týden upekla ráno dva a ten jeden pak Jindřich a případné návštěvy jedli další dny. Evo, to je vynikající koláč, no jo, vždyť ty už jsi profesionální pekařka, měla bys nám to taky naúčtovat, no teda, ten je.

Třetí koláč udělá Eva tvarohový švédský, bez rozinek, ty spotřebovala do štrúdlu, na chvíli jí zkazí náladu tahle nepozornost, jak to, že si nevšimla, že jí rozinky docházejí, a rovnou nekoupila další? Tímhle se přece vždycky mohla chlubit, jak si na tyhle věci dává pozor. Co přijde příště, zapomene koupit mouku?

Koláče do trouby a ven, na chodbu na zem, aby co nejrychleji vychladly, zabalit, převléknout do kalhot a košile, i když jede jen ke kavárně, kam vejde zadním vchodem do kuchyně, uvidí se jen s Marií nebo s jednou z jejích holek, ale ani tak by nikdy nejela v legínách a vytahaném svetru, tedy ne nikdy, když jde všechno podle plánu.

Venku je bílo, tráva přes noc namrzla. Evě jde pára od pusy, když otevírá vrata a nosí koláče do auta. Jede, potisící v životě stejná cesta, do zatáček opatrně, koláče leží na zadních sedačkách, aby nespadly. Teprve když slyší, jak se jeden z plechů posunul a ťukl o ten další, uvědomí si, že jede rychle. Jede rychle, chce to mít hotové, poprvé od Jindřichovy smrti spěchá, aby dělala něco jiného, přitom tohle, ty blbé koláče, to je její záchranné lano, i den po jeho smrti pekla, i když jí Marie samozřejmě řekla, že nemusí, ona chtěla. Co jinýho by dělala? Co jinýho než řád a malé věci na svém místě můžou člověka zachránit, když se něco velkého změní?

Ale od minulýho týdne se cítí jinak, ten den se vrátila z města, seděla u stolu, pila kávu, snídala chleba s máslem, posolený, po tom ránu, kdy peče, tolik té sladké vůně, nemá na sladké vůbec chuť, vždycky když odveze koláče, vrátí se domů, udělá si čaj s mlékem a ten slaný chleba. Při snídani si pustí čété dvacet čtyři, aby věděla, co se děje, ale nenechá ty zprávy běžet dlouho, protože by se akorát naštvala. Hned po snídani jde obvykle na zahradu, dřív dělávala oběd, Jindřich měl rád polívku i jídlo, anebo možná neměl, ale ona mu ráda vařila, jenže sobě vařit ji nebaví, k obědu má nejčastěji zase chleba, chleba má ráda, tak komu by to vadilo.

Po obědě chvilku spí.

Dnes ale při snídani najednou uslyšela auto, jak zastavuje, tak se podívala z okna, před zahradou parkuje zelený fiat, Eva to auto nezná, ale pak pozná řidiče, je to Hanka. Eva se nesouhlasně zamračí, jezdí cizími auty, co to je, to si opravdu nemůže dovolit svoje? A když jí to řekne, tak se Hanka směje, mami, já skoro nejezdím, tak si prostě vždycky od někoho půjčím, copak ona nechápe, že tohle se nedělá, takhle se nežije?

Co Jindřich umřel, Hanka za ní jezdí víc. Už přijela dvakrát mondeem, pak jednou oktávkou, několikrát stříbrným volvem a teď tímhle. Eva ani nechce myslet na to, že má pokaždý jinýho chlapa a ten jí to auto půjčí.

Viktor s ní přijel jen jednou, na pohřeb, pak už ne. Jednou se Eva zeptala, i když to ví.

Proč jsi ho nevzala s sebou?

Je ve škole.

Tak proč nepřijedete o víkendu?

Hraju, mami.

To mi neříkej, že by sis nenašla den, kdy nehraješ a kdy bys mohla přijet s Vikim.

Mami, on sem nechce.

Protože tys mu to tady zprotivila.

Pak se pohádaly a Hana odešla s ošklivým ahoj, práskla dveřmi a zavolala až po dvou hodinách.

No ale dnes, když ji Eva poznala v tom zeleném fiatu, vstala a postavila vodu na kávu. A šla do spíže, kde má od středy kousek perníku.

Nedám si, mami, díky, řekla Hanka, a pak snědla tři kusy. Nebudu dneska obědvat, řekla potom.

S cigaretou šla na zahradu ke kůlně, jako by Eva opravdu nevěděla, že kouří.

Vrátila se, pořád ani jedna z nich nic neřekla, Eva se nemůže zeptat, proč jsi přijela, takhle se ony nebaví, i když to obě vědí, Hana nejezdí jen tak, neohlášeně, ne tak často. Něco se děje.

Viki má průser a já to nezvládám. Mami…

Eva vidí, že potřebuje pomoct, že to jenom neumí říct. Co se stalo?

Musím ho dát na jinou školu, mami, dyť ty víš, že není zlej, ale ty jeho kamarádi, já se bojím, kradou, seděj celý dny na kompu, já nevím, co dělají, já na něj nemůžu pořád dohlížet, učitelka ho myslím nemá ráda. Eva ji ale poslouchá jenom napůl, protože už ví, jak tohle všechno vyřešit. A taky ví, že Hanka nebude chtít, ale já ji přesvědčím, musím, kdyby se nad tím v tenhle okamžik mohla zamyslet, musela by si přiznat, že i kvůli sobě, nejen kvůli Vikimu.

Mohl by třeba přestoupit sem, přeruší Hanku. Jakoby nic. Začít zlehka.

Mami.

Zůstanou se na sebe dívat, Eva pozoruje svoji dceru, v něčem mi lže, něco mi tají. A pak se ten pohled změní, Hanka vstane, vlasy si dá za ucho stejně, jako když jí bylo pět.

Ne, to nejde, promiň, mami, to jsem nechtěla, já… není to tak hrozný, to zvládneme. Eva už zase vidí, jak se před ní drží, jak je cizí, jak ji štve, že vůbec něco řekla, že si na Vikiho stěžovala, že vůbec přiznala, že něco nezvládá.

Pak už se nezdržuje, odjede během deseti minut, mami, já zapomněla, že mám od jedný dabing. Prosím tě, nejezdi jako blázen a napiš, až dojedeš.

Odfrčí, už tady ve vesnici jede strašně rychle, Eva stojí na silnici a dívá se za autem, představí si, že vedle ní stojí Viki. A on vedle ní stát bude.

Škoda že tu není Jindřich, Vikiho miloval, jediný vnuk, s Adámkovými holčičkami se moc necítil, ale Vikiho měl rád, povídal si s ním tak, že když je Eva někdy slyšela, cítila, jak má Jindřicha i po těch letech ráda, jak i když to s dětmi neumí, tak se doopravdy snaží.

Jde domů a pokračuje ve svých denních rituálech, sní svůj chleba, dopije čaj, převlékne se do pracovního oblečení, půjde hrabat listí. Celý zbytek dne, ještě přesně neví, co udělá, jestli by měla Hance zavolat nebo čekat nebo jí napsat e-mail, což nedělá ráda, ale i tak celý zbytek dne stojí Viki vedle ní.

Přijíždět domů, jenom za mámou, je pro Hanu hrozně nepříjemná věc. I když se tam už léta nic zásadního nezměnilo, naposledy si naši před šesti lety pořídili velkou trampolínu, kvůli vnoučatům, kvůli Vikimu, ale možná hlavně kvůli bráchovi, aby mu udělali kšeft, a ta trampolína tam teď stojí, už je potrhaná a na té ploše leží vrstva listů.

Ale trampolína netrampolína, všechno je tam teď jinak. I když máma je ta, která ten domov dělá, táta tam hrozně chybí, jako kdyby ten barák byl prázdnej, máma se nemá o koho starat, nemá komu vařit, je to najednou ztracená osoba na velký zahradě, kde dělá práce, který dřív dělával táta. Krátce po pohřbu Hana přijela, máma se zrovna snažila drtit větve v drtičce, a když to Hana viděla, jenom vypnula motor a běžela až od auta a strhla ji od toho, protože prostě viděla, jak tam omylem strčí ruku. Máma se strašně lekla.

Pro koho to tu hraješ, řekla jí pak naštvaně, když Hana vypnula drtičku.

Slib mi, mami, že už to nebudeš dělat. Zachytne tě to a vykrvácíš.

Neprožívej to tak, prosím tě.

Já se o tebe bojím.

Chvíli mlčí, dívají se na sebe, Hana ví, že máma nikdy nepřizná, že na něco nestačí.

Jo? A co jako s tím?

S tím dřevem? Tak to spal, ne?

S tou drtičkou. Ty si myslíš, že byla zadarmo?

Tak ji dej Adamovi třeba, ne?

Máma pokrčí rameny, možná by se mu hodila, viď, a Hana z ní vymámí slib, že drtičku nebude používat.

A ty její chleby, Hana má pocit, jako by se tím máma snad trestala, kdykoliv ji vidí něco jíst, tak je to chleba s máslem, vaří jedině, když má přijet ona nebo Adam, Hana dokonce za Adamem byla, přivítal ji ve firmě jako velkej šéf, velkej bráška, na to ti neskočím. Chtěla, aby jí slíbil, že za mámou občas zajede, sakra, mají to třicet kilometrů a jeho Katka je doma s dětičkama, nic nedělá, jen se o ně stará, Hana to má sto šedesát kilometrů a kurva má práci a Vikiho, přesto se na ni Adam blahosklonně usmívá, hele, Haničko, máma má prostě chleba ráda, o co jde? Já s ní mluvil, je v pohodě. Tobě by tak něco řekla, chce říct Hana, ale neřekne, brácha nic nechápe, pro něj je všechno tak jednoduchý, až moc.

Tak nemohla by se tam občas zastavit třeba Katka s holkama? ptá se Hana bráchy.

Hele, to by mohla, ale ty víš, který vnouče chce máma opravdu vidět, že jo.

Jdi do háje, řekne bráchovi, co ten o tom ví, blbec, jenom jeho ublíženost, že máma má radši Vikiho než jeho děti, takovej nesmysl, máma ho má ráda, protože byl první. A protože je podobnej tátovi. A protože tam s nima býval častěji. No právě, proč tam asi býval častěji, protože z tebe a tvýho Vikiho se rodiče můžou zbláznit, řekl by Adam, ale ve skutečnosti by to byly slova jeho Katky. Navíc ty jeho ufňukaný holky má taky ráda, máma má ráda každýho, o koho se může starat.

Háňo, neboj, máma to zvládá a já to mám pod kontrolou.

Ty máš pod kontrolou leda hovno, neudrží se Hanka a tím to celý zkazí, jasně že si brácha mámě postěžuje.

Hana jede pryč a ví, že máma stojí na silnici a mává za autem. Dokud tam stojí, jede pomalu. Taky mává, tak, aby to viděla. Vždycky když ona nebo Adam odjížděli, oba rodiče vyšli až k silnici a mávali jim. Naposledy viděla tátu živýho ve zpětným zrcátku, jak jí mává.

Táta byl její spojenec. Taky to neuznával, taky tomu nerozuměl, co Hana chtěla, jaká byla a jaká je, ale nikdy jí to nedával najevo, nikdy v jeho očích neviděla takový to tichý pohrdání, který viděla u mámy.

Jezdil na její premiéry a v rádiu poslouchal hry, v kterých měla roli, nikdy jí pak nenapsal „dobrá práce“ nebo „jsi fakt šikovná“ nebo nějaký takovýhle kecy, kterýma mají rodiče podporovat svý děti, ale pak třeba seděli u kávy a o něčem se bavili a jen tak mezi řečí z toho vyplynulo, že to táta zná. Byl to ten nejsladší pocit, kterej s rodičema zažila.

A pak se většinou ukázalo, že máma to zná taky. Ani pak ani jeden z nich neřekl „dobrá práce“, takže mohla leda doufat, že oni si myslí, že Hana je dobrá a fakt má talent, ale ve skutečnosti je to tak, že oni tomu vůbec nerozumí, neví, co to znamená mít talent, teda talent na něco takovýho, neví, co Hana cítí, když stojí na pódiu, a co cítí potom, neví, že každá herečka chce svým hraním změnit svět a možná celej vesmír a že každá si myslí a musí myslet, že to dokáže, protože bez toho se to dělat nedá.

Když byla malá, tak si asi rodiče mysleli, že půjde na vysokou školu a že bude třeba doktorka filozofie, byla chytrá a bystrá a brácha zas tolik ne, takže ten když má teď na starost pobočku firmy, která prodává zahradní nábytek a trampolíny a další věci, tak to je přesně to, co měl dokázat, nikoho nezklamal, nikoho nepřekvapil, ale ona je zklamala, protože jenom kvůli tomu, co nikdo z nich nevidí a necítí a hlavně nechápe, přece nepřečetla tolik knížek a neměla ve škole pořád samý jedničky.

A přestože tátu zklamala taky, mohla bejt první z rodiny, kdo by na tu vejšku šel, tak ji podpořil, a když šla do Prahy, dělal všechno jako nejlepší tatínek na světě, dokonce v pondělí ráno, kdy jel normálně do Hradce do práce, tak kvůli ní vstal o dvě hodiny dřív a odvezl ji autem až na kraj Prahy na metro. Vždycky na mámě viděla, jak s tím nesouhlasí, a stejně to dělal.

S tátou se to zkazilo, když otěhotněla. Jasně že s mámou se to zkazilo ještě víc, jezdila k nim na nedělní oběd, rostlo jí břicho a neřekla, kdo je otec dítěte, k čemu by to bylo, byla sama a neměla moc peněz a domů se vrátit nechtěla, teprve teď, po těch letech, když má sama Vikiho, vidí, jak to bylo zoufalý a na pár facek a jak byli rodiče vlastně dobrý, že prostě dělali, co mohli. Ale v tu chvíli jí bylo dvacet a oni, místo aby stáli na její straně, tak ji chtěli zabít, protože kdyby se vrátila domů, tak by tam umřela.

Pokaždý když odtamtud odjížděla, cítila, jak se může nadechnout, teprve když je pryč.

A cítí to tak pokaždý.

Když odbočuje na státní silnici, konečně je to ona, zpocená, ale je jí líp. Až po několika kilometrech si uvědomí, že se nezastavila na hřbitově. Na příštím exitu sjede z dálnice a vrátí se.

Vlastně si nikdy opravdu nemyslela, že by někdo z rodičů mohl umřít. Telefon brzo ráno, spí, v polospánku dlouho slyší vibrování, volá máma, nevezme to, první věc ráno nechce mluvit s mámou. Telefon ztichne a hned se rozvibruje znovu. To už vzít musím.

Když to říká, brečí do telefonu, máma ale nikdy nebrečí, Hana se dívá na svoje oblečení rozházené po podlaze ložnice, jak se včera v noci svlékala. Jednotlivé kusy tam leží jako nějaká mrtvá zvířata. Myslí jenom na to, jak je špatný člověk, když si nedokáže ani poskládat oblečení nebo ho položit na židli.

POKOJÍK PRO VIKIHO

Probudím se a strašně se leknu, když mi mamka zhasíná lampičku. Pohladí mě po tváři, má hrozně studenou ruku.

Spinkej, řekne a myslím, že byla někde na večírku, protože voní cigaretama a vínem a má v tónu takovou zvláštní radost. A odejde. Po chvilce, co jsem vzhůru, si vzpomenu, co mi řekla předtím, než odešla, a nevím, co mám dělat, protože bych za ní hrozně chtěl jít spát do ložnice, ale přece nemůžu, když mě chce poslat pryč, tak tam ležím a myslím, že už neusnu, až usnu.

Ráno už je všechno jiný. Když je venku světlo, už se ničeho nebojím. Ráno jsem nejradši sám.

Mám mobil a na něm nařízenej budík na sedm dvacet, sedm dvacet pět, sedm třicet a sedm třicet pět a pak už ne, protože to už by nemělo cenu vstávat, to už bych stejně nestihl. Vstanu a jdu na záchod a oblíknout se a vyčistit si zuby, ale na to někdy zapomenu, nebo možná nezapomenu, ale někdy se mi nechce.

Když se ráno vyčurám, jdu ke dveřím ložnice a zkontroluju, jestli tam mamka je. Vždycky tam je, ale stejně se vždycky podívám. Někdy se probudí, jak vrznou parkety, a ptá se mě, jestli má vstát, a já řeknu, ne, dobrý, já už jdu, a ona se zachumlá a bude spát dál.

Pak teda jdu a cestou do školy si koupím koláč nebo koblihu nebo jinej jeden kousek sladkýho pečiva. Mamka mi každej večer, když na to nezapomene, položí na stůl dvacet korun. Když na to zapomene, tak si ty peníze vezmu z její peněženky. Někdy tam má tolik drobných, že kapsička tý peněženky skoro ani nejde zavřít, to si pak vezmu třeba víc, ale to nevadí, protože mamka asi neví, kolik v tý peněžence měla. Ale stejně si pak koupím jen ten jeden kousek sladkýho pečiva.

To pečivo pak sním v tramvaji anebo ve škole v šatně.

Někdy je to ale taky tak, že mě probudí mamka a přichystá mi snídani, kakao a chleba s marmeládou, a sedí se mnou u stolu a pije kafe a chce si povídat, ale já nemám rád kakao a nechci si ráno povídat.

A přesně takhle je to dneska ráno, mamka vypadá, že by nejradši spala, pořád zívá a já pak musím zívat taky, pamatuju si, že to byla taková naše hra, když jsem byl malej, kdo vydrží nezívnout. Ale dneska nehrajeme.

Doprovodím tě ke škole, jo?

Vrtím hlavou, nejsem blbej. A ještě řeknu: Nechci kakao. Nemám ho vůbec rád a je jenom pro malý děti.

Tak chceš čaj? zeptá se mamka, tohle na ní mám rád, že neřeší takovýhle věci, jako proč nemám rád kakao, když předtím jsem ho rád měl.

Nechci nic, ráno nepiju, až ve škole piju vodu, řeknu mamce trochu ošklivě, protože ji chci naštvat, tohle ji vždycky naštve, protože si myslí, že jako máma by o mně takový věci měla vědět.

Dívá se na mě zmateně.

Jo? ověřuje si to.

Jo, lžu, protože kakao sice nemám rád, ale čaj s dvěma cukrama rád mám a taky mám rád nepravý kafe, zvlášť když bych tím zapíjel ten ranní koláček. To je jedno, že normálně nic teplýho nepiju a piju až ve škole vodu.

Mamka vzdychne a já mám radost.

Anebo jsem taky mohl říct, že mám kakao rád, ale co mám dělat, když ona mi ho ráno moc často nedělá, a to by jí taky bylo líto. Ale to bych musel tohle kakao vypít, a to nejde, protože bych se pozvracel, protože jednou na škole v přírodě jsem se po kakau pozvracel a od tý doby ho nemám rád.

Viki… začne mamka, ale nic nedořekne.

Vidím na ní, jak je z toho špatná, a vím, že teď nejspíš ustoupí. Jdu k ní a obejmu ji. Najednou cítím, jak brečí. Sevře se mi žaludek, to nemám rád, když mamka brečí. Je úplně potichu, abych to nepoznal. Nenápadně si utírá slzy.

Tak mě tam neposílej, prosím, prosím, maminečko.

Vstane a odejde od stolu a z kuchyně pryč.

Chce se mi taky brečet. V tu chvíli jí pípne telefon a objeví se tam nějaká nová zpráva a já v tu samou chvíli, není to nijak rozmyšlený, převrhnu hrneček s kakaem, aby se rozlilo na ten telefon.

Pak uteču z místnosti, zuby si dneska nevyčistím, v chodbě beru tašku, boty, který si jenom rychle nazuju, a bundu a pryč, mamku už nevidím ani ji nepozdravím.

Je výhodný mít v tašce pořád všechny věci na všechny dny, protože pak nemůžu nikdy nic zapomenout. Sice je pak ta taška těžká, ale to mi nevadí.

Ve škole to vypadá, že to není pravda, protože učitelka se chová jako vždycky, a ne jako kdybych tam měl bejt poslední den.

Ale když se odpoledne vrátím, v chodbě jsou papírový krabice od banánů.

Eva ráno odveze dnešní várku koláčů, zastaví se na hřbitově, nejezdí tam každý den, ale skoro, chce, aby byl Jindřichův hrob pořád upravený a hezký, vozí tam květiny, ještě pořád je tam kytek hodně, chvilku se zastaví, i když je jí zima, nemluví s ním nahlas, není blázen, ale v duchu mu všechno vypráví, představuje si, že sedí ve svém oblíbeném křesle, ne že leží ve studené zemi. V duchu s ním vedla dlouhý rozhovor, když Hanka poprvé přijela a začalo se o tom nenápadně mluvit, možná to ani nebyl rozhovor, ale monolog, Jindřich Hance nikdy nerozuměl, měl ji rád, zbožňoval ji, byli už starší rodiče a rozmazlili ji, ale nerozuměl ničemu, herectví pro něj bylo ještě nepochopitelnější, než kdyby chtěla dělat dobrovolnici v Africe, ale jejich dcera si vybrala tohle a oni ji v tom podpořili. Eva si pamatuje, jak budívala Jindřicha, který vždycky tak nerad brzo vstával, aby ji odvezl do Prahy, aby jí ušetřil tu cestu vlakem, na Evu Jindřich vrčel, byl nepříjemný, ale pak Hanku odvezl. A Eva ho vždycky přiměla, aby jel na její představení, protože věděla, že to Hanku potěší, Jindřich přijel a vrtěl hlavou, a když Hana otěhotněla, tak Jindřich řekl, že to je konec, a nechtěl ji vůbec vidět, dokonce se mu tehdy udělalo špatně, jak se rozčílil, a musel si jít lehnout.

Takže teď by jí stejně neporadil, ani on by nevěděl, proč tak najednou, když už k nim pár let skoro nejezdí a ještě o prázdninách se tvářila, že to tak zůstane, jedna zdvořilostní návštěva za měsíc maximálně, týden v létě, dva dny na Vánoce, a najednou je všechno jinak. Ale určitě by to chtěl taky. Viki bude se mnou. Strašně se těším. Poprvé, co tu nejsi, cítím, že to přežiju. Už musím jít.

Vrátí se domů, venku už začalo pršet, dnes na zahradu nepůjde, hned po snídani se ale oblékne jako na ven a jde nahoru do patra, teď se tam netopí, není proč, projde si pokoje, včera večer už se rozhodla, že malý hostinský pokoj přichystá pro Vikiho, sice je nejmenší, ale pro jednoho Vikiho stačí, je jasné, že ten větší pokoj je pro Adámka s rodinou, a tak to taky zůstane, je jich víc, tak mají větší pokoj, nic jiného v tom není. A Hana, když přijede, může přespat s ní v ložnici, na Jindřichově posteli, nebo na gauči v obýváku.

Otevře dveře, dvě postele, skříň, komoda, ve které jsou uložené věci na zimu. Skříň vyklidí, do té si Viki dá věci, komodu taky, stůl sem přesune asi ten malý odvedle, Katka ho používala jako přebalovací pro holčičky, ale jak často, dvakrát za rok, když sem přijedou na noc, a holky už jsou velké, přece už se ani nepřebalují, tak co.

Jde zkontrolovat stůl, možná by chtěl znovu natřít. Eva se rozhodne, že ho obrousí a znovu natře, na modrozeleno třeba, aby to tu měl Viki veselé. Stůl má jeden šuplík, je v něm společenská hra, nějaké kartičky s obrázky mořských tvorů a truhlic s poklady, tohle přece hrávali, když byly děti malé, nepamatuje si nic než to, jak se všichni smějou. Pirátský poklad se to jmenovalo nebo tak nějak.

Dojde si dolů pro gumičku a kartičky sepne a uklidí do skříňky, kde mají děti hračky. Třeba si to někdy zahrajou.

Stůl vytáhne z pokoje. Ze schodů jí ale bude muset někdo pomoct. O víkendu bude muset říct někomu ze sousedů, popudí ji to, nemůže tu sama nic pořádně udělat, pořád se někoho musí prosit o pomoc.

Vrátí se do malého pokojíku a začne vyklízet skříně. Najde Jindřichovu letní košili, není vypraná, co teda dělá ve skříni? Voní jako Jindřich. Eva si k ní čichne, smutné, pak ji hodí ze schodů dolů, vypere ji. Bude muset s jeho věcmi něco udělat. Někomu je dát, někam odvézt. Ale proč by na to musela spěchat? Dost sil ji stálo už jen vyhodit jeho kartáček na zuby a holicí strojek a našpiněné pyžamo. Převléct postel. Vrátit do poloplné basy jeho poslední láhev od piva, kterou večer nechal u sklepa, že ji tam ráno odnese.

Krabice s fotkami, ona a Jindřich zamlada, ona a Jindřich jako mladí rodiče, Adámek se zmrzlinou, v zoo, u moře, pak Adámek hraje fotbal a Hanička sedí v kočárku, už si myslela, že druhé dítě mít nebude, a pak najednou, Adámkovi bylo deset let, jí jednačtyřicet, těšila se, že to bude holčička, ale s Hankou to bylo od začátku těžké, Adámek tak hodné dítě, zato Hanka nespala, pořád brečela, nikdy se nechtěla mazlit, fotka z nějakého výletu, Adámek se směje a drží ji za ruku, ona je ubrečená a mračí se.

Eva odloží fotky, tak dlouho už je neviděla, schválně, aby jí nebylo líto, že tohle všechno už je pryč, připomínka toho, jak je stará, vidět na fotkách své krásné tělo, své krásné vlasy, dnes když se svlékne, sama sebe se skoro lekne, jak je to strašné. Ale dnes se na fotky dívá jinak, prohlíží si ty úsměvy dětí, škoda že neměla víc dětí, sen o velké rodině, kdy se všichni sejdou u velkého stolu, a teď je ráda, když se sejdou jednou za čtvrt roku.

Ale ještě jednou zažije něco hezkého, zase bude mít u sebe dítě, miláčka Vikiho.

Eva to vydržela den a půl, než Haně napsala mail. Trvalo jí hrozně dlouho ho napsat, mockrát ho přeformulovala, ani náznak ničeho, co by si Hanka mohla vyložit negativně, vstřícný tón („Hanko, já vím, že toho máš hodně, abys to všechno zvládla, musíš pracovat víc než kdo jiný.“), milý, nabídka pomoci („Mohla bych ti myslím pomoct, pokud bys o tom uvažovala, jsem ti k dispozici.“), ne snaha jí ukázat, že by to uměla líp, a přesto když ho večer odesílala, tak nebyla spokojená. Byla jsem moc úřední, chladná, Hanka hned pozná, jak moc se snažím, jak moc mi na tom záleží.

„Přijedu v pondělí,“ napsala Hana v 1.32. Dřív by se tím Eva trápila, její dcera odpovídá na maily v půl druhé v noci a z mobilu, takže ani není doma, ale teď už nemá iluze o tom, jak Hanka žije, jistě je na nějakým večírku a chlastá, ona to klidně může říct, její dcera někdy chlastá, prostředí herců a vůbec umělců, ne, ona tomu nerozumí a vlastně asi ani rozumět nechce, stačí jí to, co ví od Hanky, ostatně Hanka je nejlepším příkladem toho, jak to v tomto světě chodí, dvacetiletá těhotná holka, toho kluka to ani nezajímalo. A pak jde Eva ráno do trafiky a ta nepříjemná bába jí to hned ukazuje, na třetí stránce, hloupý nadpis, něco jako „V divadle ještě nezazářila, ale máme se na co těšit, tělo na to rozhodně má“, a tam Hanka jenom v džínách a podprsence na nějakém barovém pultu tančí, ona si ty noviny rozhodně nekoupí, nebo aspoň ne tady ve vesnici, zajede si pro ně do města, prohlédne si to důkladně a přečte si ten pitomý text, nespravedlivý, Hanka není žádná oblastní herečka bez talentu, která může nabídnout jen své tělo, ale může si za to sama.

Ale Eva jí nezavolá, ví, že by to nechtěla poslouchat, a taky by to neposlouchala, ale sakra, vždyť by to mohl vidět i Viktor, to nemůže myslet aspoň na něj, když už na nikoho jinýho nemyslí?

Takže když teď Hanka odepíše, že přijede, tak to Eva musí brát jako dobré znamení, protože proč by za ní jezdila, kdyby o tom aspoň neuvažovala, a na pondělí upeče navíc švestkový koláč s hodně drobenkou, tak jak to má Hanka ráda, a k obědu jí stihne uvařit houbovou omáčku, houby rostou, v neděli byla Eva v lese tři hodiny, bolely ji záda. A večer, když jedla rizoto s hříbky, tak se najednou rozplakala, protože tohle jídlo bylo s Jindřichem jejich nejmilejší houbové jídlo, Jindřich to zbožňoval, pokaždé to chválil a pokaždé se přejedl a Eva mu to vyčítala, to přejídání a že ho z hub bude bolet žaludek. Prosím tě, smál se Jindřich a dal si panáka becherovky.

Jenže já měla hrozně velkou snídani cestou u meka, řekne Hanka, když přijede, dneska si asi fakt nedám, a opravdu si nedá, Eva by si dala jen ze slušnosti, že to pro ni někdo připravil, ale to Hana ne, cizí úsilí nevidí. Ale Eva by se především nenajedla cestou, když jede k rodičům, když ví, že máma jí oběd vždycky udělá, ale to by toho po Hance asi chtěla moc, nějakou základní úctu k ní.

Dá si kávu, jeden malý kousek koláče.

Zabalím ti ho s sebou, i pro Vikiho.

Nejí švestky.

Tak pro tebe na zítřejší snídani.

Jo… děkuju, řekne Hanka a Eva v tom dobře slyší, že Hanka o to vůbec nestojí, ale stejně jí ten koláč zabalí, protože možná na něj nemá chuť teď, ale zítra ráno na něj třeba chuť mít bude a třeba si dá i Viki, kdoví jak to s těmi švestkami má, u dětí se chutě mění rychle.

Znám se s Helenou Borovičkovou, je ředitelka na základní škole.

Já nevím, mami. Já ho asi přeložím na jinou školu v Praze.

Tady na něj můžu dohlídnout.

Jako že já na něj nedohlížím?

Ne, to vůbec ne, opraví se Eva rychle, jen toho máš moc, kdežto já ne.

Ale mami, dyť ty jsi dost unavená i bez toho, a najednou dítě, nafurt, říká Hana a myslí to tak vážně, jak jenom umí, co když už na to máma nemá, naplno se o něj starat, je divokej a máma je moc přísná, Viki to nevydrží, ona ho nezlomí, ale on se zlomit nenechá, bude to mezi nimi neustálej boj, máma ho už nezná, nejde to silou, možná kdyby tu ještě byl táta, ale není, kdyby tu byl táta, tak by k tomuhle vůbec nedošlo.

Leda by ses přestěhovala do Prahy, řekne Hanka, ale jenom jako vtip, je jasný, že máma se nikdy nepřestěhuje, a chtěla by ji Hana vůbec mít tak blízko u sebe?

Na, vezmi si na tu Helenu číslo, podává jí Eva papírek. Hana ho zastrčí do zadní kapsy.

Chtějí ho vyhodit z tý jeho současný školy?

Ze základky se vyhodit nedá, řekne Hanka. Ale kdyby se dalo, tak by asi chtěli, to už neřekne.

Ozveš se jí? Slíbila jsem, že se jí ozveš. Tak ji odmítni, řekne máma o půl hodiny později, když už je Hana na odjezdu.

Proč někdy nepřijedeš na dýl? Mohla bys mi tu s něčím pomoct. Na zahradě, hrabat listí, musí se zazimovat všechny kytky.

Ano, to si máma představuje, že sem všichni budeme jezdit pomáhat jí na zahradě, přemýšlí Hana, určitě si taky myslí, jak tady budou s Vikim hrabat listí, rodinná idylka, to celý je úplná pitomost.

Zavolám Adamovi, třeba by se mohl stavit, nechceš? řekne mámě, trochu jízlivě, slyší sama sebe, ale máma to nepozná.

Prosím tě, Adam má svý práce dost.

A já asi ne, pomyslí si Hana, políbí mámu na tvář, její suchá a hebká kůže.

Tak jestli tady bude Viki, tak sem budu jezdit častěji, dodá pak bez rozmyšlení, až ji to mrzí, když už sedí v autě, nechce, aby si máma myslela, že už je to jisté, když ani ona zatím neví, jestli je to jisté.

Cestou do Prahy, Hanka se při řízení soustředí na roli, kterou zkouší, zazvoní telefon, cizí číslo, volají z obchodu s elektronikou, kde chytili Vikiho, jak krade. Musí ho tam zadržet, dokud ona nepřijde. Nemůže pro něj přijít někdo jiný? Hance bleskne hlavou Daniel, ale tak daleko tedy ještě nejsou, jestli vůbec kdy budou, půjčil jí auto, jako by to byla samozřejmost, ale s Vikim se nezná a rozhodně nevypadá, že by mu to vadilo. Ne, to je úplný nesmysl, musí to zvládnout sama. Zavolat do divadla. Přijde těsně před, nastupuje až v sedmnáctý minutě, to stihne.

Hana na dálnici přidá, skoro sto sedmdesát za hodinu, vydrží tohle to auto? Přistihne se, jak je jí Vikiho líto, že tam na ni někde v nějaké místnůstce bude muset čekat, ještě nejmíň hodinu.

Před Prahou je zácpa, nakonec z toho jsou dvě hodiny.

Viki se tváří provinile, ale ona vidí, jak to na ni hraje, jak je ve skutečnosti akorát naštvaný. Hana nemůže zpětně říct, že tohle byl ten moment, kdy se rozhodla. Už se rozhodla předtím, a o pár minut nebo hodin to zase změnila.

Mlčky dojedou s Vikim, který si bez řečí sedne dozadu, ačkoliv na kratší cesty už někdy sedává vepředu, je vysoký a Hanka to má ráda, mít ho vedle sebe. U divadla zaparkuje na špatném místě, bude muset někoho požádat, aby to přeparkoval.

Viki vystoupí, čau, odejde na tramvaj, Hana letí do divadla, jednou se ohlídne, její chlapeček sám na ulici, malá postavička, ale už si neřekne, že to zvládnou, to rozhodnutí už nezmění. Stane se to.

OTISK RUČIČEK

Ty krabice jsou pořád v chodbě a nic se s nima neděje až do pátku. Třeba to má mamka na něco jinýho. Už o tom nemluvíme. Ani o tom telefonu. Vidím, že mamka má novej, taky šestku, ale nic neříkám a ona taky ne. Ve škole se hrozně moc snažím, dokonce dostanu jedničku z matiky, a tak píšu mamce esemesku. Aby viděla, že se snažím. Píše mi: „Skvělý, mám radost.“

Každý odpoledne jdu hned ze školy domů a nejdu s klukama ven, i když je hezky a mohli bysme jít k řece pod most, tak jim řeknu, že nemůžu, a pak sedím doma a hraju na kompu, protože mamka stejně není doma.

Nikdo mě přece nemůže donutit. V pátek přijdu ze školy a krabice v chodbě nejsou. Pak slyším, že mamka je v bytě. Jdu do pokojíku a vidím, že mi balí věci. Hračky, se kterejma už si nehraju. Knížky. Třeba je to tak, že prostě odveze mý věci, který už nepoužívám, a dá je někomu, kdo si s nima bude hrát.

Ahoj, řekne ona.

Ahoj.

Dneska nehraju. Až to sbalíme, můžem si udělat filmovej večer. Koupila jsem i zmrzlinu. Pistáciovou.

A v tu chvíli mi to asi teprve dojde. Zase cítím, jak se mi špatně dýchá. Když nemůžu dýchat, tak mi mamka umí pomoct, umí mě uklidnit, ale já k ní teď nemůžu, když je to její vina, to kvůli ní nemůžu dýchat.

Pomůžeš mi? řekne mamka, jako by se nic nedělo.

To teda nepomůžu, zakřičím a jdu k ní, a co má v ruce, se jí snažím vzít. Už dýchat můžu, protože na to nemyslím.

Klídek, klídek, Viki, říká a nepustí to, je to moje letadlo z lega, který jsem dostal k Vánocům a složil úplně sám bez pomoci, ale to je mi teď jedno.

Rozbiješ si to.

To je jedno! Blbý letadlo, debilní, konečně se mi ho podaří mamce vzít, trochu se poničilo, ale na tom už nezáleží, protože já ho vší silou hodím na zem. Na chvilku mě překvapí, že se nerozprskne na tisíc dílků, jenom asi na tři hlavní kusy a pár dalších kostiček.

Aspoň do něj ještě kopnu, ale to už mě mamka chytne. Trup letadla dojede po podlaze až pod stůl.

Nech toho, nech toho. Snažím se jí vyškubnout, ale ona mě drží tak pevně, až mě to bolí.

Mě to bolí!

Pustí mě. Mám největší chuť na světě se na ni vrhnout a zabít ji. Kopnu do nějaký další věci a pak vezmu tu krabici, do který už narovnala spoustu mých legových věcí, a vysypu to, ať se klidně zničí i ten vrtulník, i vesmírná loď, ne, ať se zničí úplně všechno. Lego je po celý podlaze.

Takže lego si nebereš? řekne mamka a já se na ni vrhnu, přece si ze mě nemůže dělat legraci.

Povalím ji na zem, protože ona sedí, kdyby stála, tak bych neměl šanci, protože je hodně vysoká.

Viktore, ty vole, to bolelo.

Buším do ní pěstma, ale jenom do rukou, holky do břicha ani do obličeje nemlátím, a už vůbec ne mamku, ale jinak to myslím vážně. Mamka se brání, až mě chytí a zalehne.

Přestaň! Tys zešílel nebo co? Nebo tě mám taky mlátit?

Bouchne mě, bolí to.

Znovu se po ní oženu. A ona mě znovu bouchne. Pak neděláme nic, ona je na mně, sedí mi na nohou a drží mi ruce.

Chápeš, že mám víc síly než ty? řekne po chvíli.

Zatím jo, pomyslím si, zatím mě přemůže, ale už brzo přijde čas, kdy mi ani ona, ani nikdo jinej nebude moct rozkazovat.

A právě proto se tohle všechno děje, víš? řekne mamka, jako by mě slyšela. Možná jsem to omylem řekl nahlas? Já nic neřekl, řeknu teda.

Ty si myslíš, že to na tobě nevidím?

Pusť.

Slib mi, že budeš v klidu.

Neříkám nic, to slíbit nemůžu.

Viki, tak co navrhuješ? Budem tady takhle až do večera? Nebo tě mám přivázat k židli? Nebo co jako?

Tohle je mámina nejhorší věta na světě, co navrhuju. Takhle se přece spolu nebaví ani kamarádi, ani rodiče. Teda kamarádi by mohli, kdyby ten první opravdu chtěl vědět, co ten druhej navrhuje. Ale to mamka nechce, protože ať navrhnu cokoliv, tak to stejně bude podle ní, protože když už mamka tohle řekne, tak žádná moje kamarádka není.

Navrhuju samozřejmě, že nepojedu. Slibuju, cokoliv mě napadne, abych nejel. Vymejšlím si, co by chtěla slyšet, že si budu uklízet v pokojíku a čistit si zuby a nebudu hrát na kompu ani na telefonu a budu chodit do kroužků a všechno, hlavně když budu moct zůstat tady doma.

Vikoušku.

To je dobrý, vidím, že mamka mi trochu věří, když mi říká takhle mile.

Maminečko.

Pak zase chvilku ležíme. Mamka mě pořád drží, ale cítím, že už ne tak pevně. Pod zádama mám nějaký kousky lega a tlačí mě tam, ale vydržím to.

Pojedeš.

Ale já nechci! To je ta nejhorší věc na světě, cos mi udělala!

Podívá se na mě shovívavě.

Protože ty jsi nejhorší máma na světě!

Pořád se na mě dívá, jako že jsem úplně pitomej a že jen tak plácám nějaký nesmysly. Teď jí nejvíc na světě chci říct něco hnusnýho.

Jsi zlá a už mě nemáš ráda, a když říkáš, že máš, tak lžeš.

Viki, to stačí, řekne takovým smutným tónem.

Nestačí! Chtěla by ses mě zbavit, proto mě posíláš pryč. Chceš si tady žít s nějakýma chlapíkama, a abych ti já nepřekážel a tys vůbec nemusela chodit domů a jenom chodit na různý večírky a do divadla, a já ti jenom překážím.

Cítím, jak mamka povolí svoje sevření. Vstane.

To jsem se tě přece mohla zbavit už dávno, ne? Dělej si, co chceš, tak tam nebudeš mít žádný věci. Ale jedeš.

A odejde z mýho pokoje pryč. Ale jestli si myslí, že si budu sám balit, tak to teda nebudu.

Zůstanu tam uprostřed těch krabic a všeho toho lega a nevím, co bych měl dělat. Takhle se mnou mamka nikdy nemluví. Mamka se mnou mluví normálně, ne jako kdybych byl malý dítě, moje mamka není jako ostatní mámy, nikdy mi nic opravdu nezakazuje a nedává mi blbý tresty, nebo třeba dá, ale hned to zase zruší a chce, abysme spolu byli zadobře. Ale od tý chvíle, kdy mi to řekla poprvý, jako kdyby mamku někdo vyměnil, takže myslím, že teď se za mnou nevrátí a nebude to se mnou chtít nějak vylepšit, a já taky neudělám nic.

Sesbírám lego, ale jenom proto, abych na něj nešlápl. Ale balit si nebudu. Sednu si ke kompu a hraju a nejdu se ani napít, ani na záchod, protože nechci jít kolem kuchyně a nechci mamku ani vidět.

Když se začne stmívat, tak ona přijde a řekne jenom, máš tam večeři. Vůbec nic neřekne k tomu, že jsem tam nechal ty věci.

Sedíme u stolu a večeříme, máme špagety se smetanovou omáčkou, to je moje celkem oblíbený jídlo, ale nemluvíme spolu, ona si čte něco na telefonu a já se to snažím sníst hrozně rychle, abych si zase šel hrát, když hraju, tak nemusím na nic jinýho myslet.

A vůbec, když ona chce, abych vypadnul, tak ať mi to sbalí. Já vím, že se s ní nemůžu prát, a nebudu utíkat z domova, nejsem blbej, kdybych utekl z domova, stejně mě chytnou a bude z toho jenom víc problémů, vím, že zítra mě tam odveze, ale ona to nevydrží, když budu jenom látková panenka, zato já to vydržím, dokud mě zase nevezme zpátky, klidně to tam vydržím, ale nebudu dělat nic.

A když jdu od večeře zase k sobě do pokojíku, tak mě napadne ještě něco. Když mě tady nechce, tak teda dobře.

Takže se vykoupu, teda vysprchuju, převlíknu do pyžama a vyčistím zuby, teda krátce, a v posteli si čtu komiksy Star Wars, co jsem dostal k svátku, moc mě to nebaví, ale čekám, až si půjde lehnout nebo si třeba pustí film u sebe v posteli, a taky je možný, že ještě odejde někam ven. Jdu na záchod a vidím ji u stolu, jak si čte z nějakých papírů, takže se asi učí nějakou roli a pije víno, moje máma pije červený víno z takových obřích sklenic, jednou jsem si do tý její sklenice nalil limonádu, normální flašku fanty, což je půllitr, a ono se to do tý sklenice vešlo najednou, takže pak úplně vybublinkovala a zteplala a potom do ní spadla muška, takže to byl spíš špatnej nápad.

Tak si ještě hraju na mobilu, počítač jsem už vypnul a vytáhl ze zásuvky a rozdělil na jednotlivý kusy, protože počítač si samozřejmě vzít musím, akorát nevím, kdo mi to tam pomůže zapojit, když je děda mrtvej a mí kamarádi jsou tady a jejich tátové taky. Další hrozná komplikace. Ale co když mi tam nepůjde internet? Minule jsem to už řešil, když jsem tam byl v létě, ale jak to dopadlo, to nevím. Naštěstí jsem tam byl jenom asi pět dní a celou dobu bylo vedro, takže jsme pořád jezdili na koupaliště, mamka měla babičky kolo a mně přivezla moje z Prahy. Tam jsem se buďto koupal, anebo hrál na mobilu a mamka se opalovala. K obědu mi tam koupila hranolky a pak párek a vraceli jsme se vpodvečer, hrdličky dělaly takový to jejich huhú a děda ještě žil, ale už byl divnej, myslím, že v tu chvíli to mamce nepřišlo divný, ale třeba na ten koupák s náma nechtěl a taky chodil spát brzo, třeba v devět, ale kromě toho bylo v domě cítit, že tam bydlí někdo starej. Já vím, že babi a děda jsou starý už dlouho, ale nikdy dřív jsem to necítil, ne že by to tam nějak smrdělo, možná že to bylo jenom ve vzduchu. Něco.

A děda slíbil, že ten internet nějak vylepší, abych tam mohl jezdit častěji. Ale pak umřel a já teď nevím, jestli to stihl vyřešit.

Pak slyším, že se mamka zavřela v kuchyni, to znamená, že tam bude kouřit. A taky to znamená, že ještě nepůjde spát, a mně už se spát chce, tak to prostě musím udělat teď. Rychle vylezu z postele, vezmu si židli a přistavím si ji ke stěně v obýváku, kde máme spoustu zarámovaných obrázků, jsou tam moje starý výkresy a naše společný fotky, fotky, jak jsem mimino a jak je mamka úplně mladá, a jsou tam taky moje diplomy nějaký. Všechny, na který došáhnu, sundám. Přenesu si je do koupelny, kde se můžu zamknout. V mým pokoji ve dveřích klíč není.

V koupelně všechny ty fotky a obrázky vyndám z rámečků, otevřu okno do světlíku a hodím je tam. Jednu, tu nejmenší fotku, si schovám.

Ty rámy pak odnesu do obýváku, že je tam pověsím znovu, ale prázdný, ale v tu chvíli slyším z kuchyně nějaký zvuky, tak to tam radši nechám ležet, dyť je to jedno.

Když už usínám, napadne mě, jestli mamka opravdu chce, abych si uklízel v pokojíku a ustýlal postel, když sama má na svým jakože psacím stole hroznej bordel a postel si nestele nikdy.

Hana se celý večer snaží soustředit na text, už má týden skluz, ani s tím cvičením ještě nezačala, tedy začala, ale málo, to nebude stačit, musí vypadat, že je ve formě, bývalá vrcholová sportovkyně, třikrát byla běhat, poprvé se cítila hrozně dobře, vstala v šest, za tmy, svítání v parku, několik dalších osamělých běžců, pak dva dny nemohla skoro chodit po schodech. Podruhé už nevstala ráno, šla až po snídani, a bylo jí těžko, musí si najít trenéra nebo někoho, kdo tomu rozumí, určitě si najde, teď na to bude mít čas, pustí se do toho, zvládne to, tohle je její životní šance, tohle už se podruhý nestane, bude připravená skvěle a dá to skvěle, přestane kouřit a nebude pít ani víno, každý ráno bude běhat, dá do toho všechno a konečně všem ukáže. Ale teď se na to nemůže soustředit, nutí se do toho, ale stejně myslí jenom na Vikiho, takhle tvrdá bejt neumí, to přece není lidský, takhle se chovat k dítěti, ale všechno už je domluvený, musí to vydržet a sbalí mu kdyžtak v noci, nenechá ho odjet bez jeho věcí, myslela si, jak mu dnes uvaří slavnostní večeři, myslela si, že se nakonec dohodnou. To byla asi chyba, možná mu měla dát víc času se s tím srovnat, ale máma myslela, že je lepší udělat to rychle, něco jako prostě to uříznout a ne se s tím pižlat. Jenže Viki není zraněná ruka, která se uřízne, ale Hana s ní souhlasila, jí se to přece taky hodí, aby začala s přípravou, blbě se to všechno sešlo, zkouší na divadle hlavní roli a do toho tohle, ale to nemohla odmítnout, nikdo by neodmítl hlavní roli, deset dílů, peníze, ale hlavně výborná postava, dobře napsaný, hereckej partner legenda Martin Hrubý, tohle ji proslaví…

Hana si nalije víno, zítra běhat nepůjde, ani cvičit, zítra ho tam musí odvézt a asi tam zůstane do neděle. Kdyby byl Viki v pohodě, tak by to šlo, kdyby měla chlapa, kterej by jí s Vikim pomohl, tak by to šlo, kdyby máma bydlela v Praze, tak by to šlo, kdyby tehdy vzala tu zdravotní sestru v nekonečným seriálu, tak by měla víc peněz a mohla by Vikimu najmout hlídačku na full time, ale to on by stejně nechtěl, kdyby byla tvrdší, tak by možná nebyl takovej, kdyby byla lepší matka, tak by možná nebyl takovej, celých deset let ta samá pochybnost, kdyby byla lepší matka, neseděla by teď tady. Ale kdyby byla lepší matka, nemohla by tolik hrát, nevybrali by si ji teď, kdyby byla lepší matka, třeba by nebyla míň šťastná, mohla by se vrátit domů a Viktora vychovávat tam a vést tam ochotnickej soubor nebo něco takovýho, mohla udělat tisíc věcí jinak a teď tu nesedět. Pípne zpráva na mobilu, píše jí Daniel.

„Tak jak to jde?“

Daniel se zajímá, je hodnej, je to správnej chlap, třeba jim to vyjde, i když je herec a Hana nechce herce, každej z nich je svině a sobec a děvkař, ale tohle je teda od něj hezký, že se zajímá, a dokonce ví, že dneska je ten večer, Daniel ví, jak to Hanu trápí, jejich asi třetí schůzka, kdy se mu v baru rozbrečela, že neví, co má dělat, rozhovory s učitelkou, Viki do pedagogicko-psychologický poradny, Viki a vyhrožování učitelce, její životní šance ve skvělým projektu, její mrtvej táta, její máma, co s ní bude… Daniel ji hezky utěšil, už neví, co říkal, ale byl hodnej, na herce je až podezřele hodnej, a odvezl ji domů, dokonce chvíli oba stáli nad spícím Vikim, ve spánku Viki pořád vypadá jako malej chlapeček, pak si v kuchyni ještě dali víno a nad ránem Daniel odešel. Po rychlým sexu na stole v zamčený kuchyni.

A teď se ptá, jak to jde. Hana nenapíše nic. Blbě to jde. Je jí mizerně a neví, co má dělat. Co o tom Daniel ví, děti nemá. Stejně sedí někde v baru a kolem něj jsou miliony holek bez dítěte, tak jí prostě napíše zprávu, to je zadarmo, teda za dvě koruny.

Hana se donutí znovu koukat do scénáře prvního dílu. První čtená zkouška už byla. Skvělá atmosféra. Musíš makat. Není to poprvé, kdy je ti mizerně, a nesmíš na to myslet. Naopak, ta práce tomu pomůže. Projde si to třikrát, dopije láhev, uklidí nádobí po večeři, odlíčí se, převlíkne do spacího trika. Lehne si do postele a ví, že neusne.

Vstane a jde k Vikimu do pokojíku, pokračuje v balení věcí, potichu a potmě. Viki se občas na posteli zavrtí a mlaskne.

Když Hana nese druhou krabici věcí do chodby, všimne si v obýváku prázdné stěny. U stěny stojí židle. Dívá se na vybledlé obdélníky na stěně. Pak si všimne komínku rámečků, podívá se na ně, i když to ví, ano, jsou prázdné.

Tam, kam Viki nedosáhl, zůstal viset jeden obrázek. Jsou na něm otištěné Vikiho maličké ruce, výkres ze školky milion let starý.

Hana odnese všech sedm sbalených krabic. Pak si znovu lehne. Teprve potom se rozpláče.

KDO SESTAVÍ POČÍTAČ

Eva se probudí už ve tři. To je ta nervozita. Už neusne, ví to. Dřív by ležela a zbytečně by se snažila, ale nedávno mluvila se švagrovou a ta, když nemůže spát, tak prostě vstane a dělá, co je potřeba, ať je třeba noc. Evě to v první chvíli připadalo trochu šílené, ale pak, když se jí to stalo poprvé, že nemohla k ránu spát, tak vstala a šla třeba vařit. Nějaká tichá činnost, aby nerušila Jindřicha.

Dneska se to vlastně hodí, i když Eva ví, že má všechno připravené od včerejška, naplánovala si jednoduché koláče, k obědu chtěla upéct kuře, ale včera ji ještě napadlo, že by spíš měla Vikimu udělat řízky, ty má rád, večer vyndala maso z mrazáku, teď ve tři patnáct ráno, když vstala a oblékla se, je maso skoro rozmrzlé, Eva si umyje ruce a pak plátek po plátku masíruje prsty, aby se ohřál. Prsty má po chvilce úplně zmrzlé, ale nepřestane, dokud plátky nejsou měkké. Pak si připraví směs a obaluje. Obalí si je i na zítra, pozvala Adama i s rodinou, Hanka se určitě do zítřka zdrží, naposledy se celá rodina sešla na pohřbu, i Jindřich měl rád její řízky, nejlepší jsou vepřové.

Obalí maso, udělá si kávu, to nikdy takhle brzo ráno nedělá, ale dnes bude muset vydržet dlouho, je nervózní, kdoví jaký ten den bude, jestli se Vikimu bude líbit pokojík, třeba budou muset něco předělávat. Ani Hana ho ještě neviděla, ale ona moc pěkně obrousila a pak natřela namodro tu komodu se šuplíky, tam může mít oblečení, Jiřík Seidl jí pomohl s nábytkem dolů, sice chtěla natřít jen ten stůl, ale když už bude prášit s bruskou, tak se rozhodla, že udělá i komodu, stůl je taky modrý, jednu stěnu v pokojíku natřela nazeleno, bolela ji z toho ruka, ale stihla to za den i s úklidem.

Chvíli sedí a užívá si kafe, kam si dala vysokotučnou smetanu, která jí zbyla z citronového koláče, cítí, jak na ni padá spánek jako těžká deka, to kafe nepomáhá, musí vstát a něco dělat, jinak usne, přesto zůstane sedět, usne. Když zazvoní budík, Eva rychle vstane, na kafi béžový škraloup, Eva vyleje studený nápoj a dá se do koláčů, snaží se pokračovat jako ve svůj běžný den, ale nemůže se ani nasnídat, donutí se sníst kousek bábovky od středy, sousta vaty zapíjí čajem, odveze koláče, přijede, sedne si ke stolu, mají přijet na oběd, měla by ho pomalu začít připravovat, ale zná Hanu, pro ni není oběd ve dvanáct, ona tady začne smažit a pak se to bude muset ohřívat. A totéž s bramborami.

Ne, začne až před polednem, kdyžtak si zatím dají polévku, udělala knedlíčkovou, tu má Viki taky rád, zatím nahoře zatopí.

Teď vyjde schody do patra, cítí koleno, poslední dny chodila nahoru častěji než obvykle, to je z toho, otevře Vikiho nový pokojík, otevřené okno, vůně podzimu, přesto Eva cítí, jak tu smrdí ty nově natřené věci, a to větrá už od pondělka, topí a větrá, je tady malý přímotop, aby si Viki mohl ráno přitopit a neměl tu zimu, i když ona zatopí v kamnech, tak to chvíli trvá, než se to tu ohřeje, kamna jsou vedle ve velkém pokoji, ale otevřenými dveřmi je i tady po chvíli teplo. Ale s přímotopem je to hned.

Včera, když byla naposledy přiložit do kamen, se jí zdálo, že to už vyčichlo, ale dneska je jasné, že ne, tady přece Viki nemůže spát, nebo může, ale musela by odstranit stůl i komodu. Evě je najednou do pláče, tolik si dala záležet, aby to bylo pěkný, všechno čistý, vypraná peřina, ručně ji ždímala ve vaně, a teď sem Viki přijede a nemůže tu být.

Eva se pokusí komodu vystrčit ze dveří, ale nejde to, škrábe podlahu, musí dát pod nožičky nějaké hadry, vysune komodu, potom stejným způsobem i stůl, nechá to na chodbě, zapotila se, v pokojíčku to ale pořád smrdí. A je prázdný, jen postel a skříň, jako pokojík v nějakém hotelu, Eva zoufale přinese suchou květinu v květináči a naaranžuje ji na noční stolek, bývalý Jindřichův stolek, ten přinesla sama zespod.

Teď na ni padá únava, už je vzhůru sedm hodin, je jedenáct dopoledne, nejradši by si šla hned lehnout, teď by usnula, místo toho jde dolů, začne pomalu připravovat ten oběd.

Když škrábe brambory, volá Katka. Nemůžou zítra přijet, Kamilka je nastydlá. Nezlobte se, říká Katka, Eva se nezlobí, je jí to líto. Tak ať přijede Adámek, ona tady má hrozně moc řízků, tak vám nějaký přiveze, nechceš?

No, on Áda už s tím nepočítá, má nějaký pracovní povinnosti, řekne Katka. Ale já mu ještě řeknu.

Chvíli obě mlčí. Eva ví, že Adam nepřijede. A ani jí sám nezavolá.

Tak já to maso asi dám do mrazáku.

To by bylo asi nejlepší, skoro zajásá Katka.

Eva zklamaně položí telefon, naposledy je viděla před třemi týdny, ty jejich holky jsou pořád nemocné a Adam moc pracuje, po pohřbu sem párkrát zajel po práci, ale hned spěchal domů, ale ona to přece chápe, dvě malé děti, firma… Jen už se těšila, že se poprvé od pohřbu všichni sejdou. Ale to nevadí. Možná je lepší, že bude větší klid.

Když se ráno probudím, můj pokoj je skoro prázdnej. Vypadá, jako kdyby to vůbec nebyl můj pokoj. Slyším, jak v kuchyni vyndává nádobí z myčky. Nechci s ní mluvit ani ji vidět, ale mám hlad.

V obýváku si všimnu, že na stěně visí na svých místech všechny ty prázdný rámečky.

Už mám připravenou snídani, skořicový kolečka a mlíko. Žádný kakao.

Mamka taky nemluví, pozdravím ji jenom tak, aby se neřeklo, ona odpoví normálně a zeptá se: Pořád se mnou nemluvíš?

Zavrtím hlavou, i když vím, že to nevidí.

Nemluvím a ještě dlouho mluvit nebudu.

Ale ona už neřekne nic a dál uklízí to nádobí. Rychle se najím, v pokoji mám na gauči připravený oblečení, jako když jsem byl malej a musel jsem se sám oblíkat do školy, když tu mamka už nebyla. Oblíknu se. Sednu si ke svýmu stolu, kde není počítač, a hraju si na mobilu. Připadám si, jako kdybych byl někde jinde než doma a čekal, až si mě vyzvednou, třeba jako když jde člověk domů z nemocnice. Jednou jsem byl v nemocnici, tři dny, na noc tam mamka vždycky přišla, ale přes den jsem tam byl sám, i když ostatní děti na pokoji tam měly rodiče. Nejdřív mi to bylo jako líto, ale pak jsem si připadal, že aspoň nejsem prcek jako oni. A hrál jsem si na tabletu, a když mi bylo smutno, tak jsem mamce zavolal a ona mi vždycky, když přišla, přinesla něco dobrýho nebo nějakou hračku. Akorát když mi píchali injekci a mamka tam nebyla, tak to bylo blbý.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nejlepší pro všechny.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.